PETRAS CVIRKA

KASDIENĖS ISTORIJOS

Anotacija

“Kasdienės istorijos” (1938) – antrasis P.Cvirkos novelių rinkinys – rodo subrendusį pasakotojo talentą. Čia atsisakoma nuo nereikalingų stiliaus pušmenų, taupomas žodis, ieškoma taiklių posakių ir vaizdų, susitelkiama į vieną reikšmingesnį įvykį, veikėjų skaičius minimaliai sumažintas, nesiekiama sudėtingesnės psihologinės analizės. Novelėse žmonės rodomi pačiu reikšmingiausiu jų gyvenimo momentu, siužetai paimti iš kasdienybės, nedidelis įvykis padaromas svarbiu dėl vaizduojamojo žmogaus išgyvenimų. Autorius vaizduoja dažniausiai liūdnus, tragiškus įvykius, kurie gyvenime pasitaiko gal tik kaip išimtys. Šiurkščius šeimos santykius novelėse nulemia materialiniai motyvai. Novelėje “Šulinys” žentas trokšta uošvio mirties, kad galėtų greičiau paveldėti ūkį ir jo, įkritusio į šulinį, negelbsti. Brolis, pasikorusį brolį, jau beatsigaunantį, pribaigia pasmaugdamas, kad jam vienam liktų ūkis (“Broliai”). Ūkininkas šiurkščiai elgiasi su sergančia senute ir pagreitina jos mirtį, paaiškėjus, kad ji neturi pinigų novelėje “Uogelė”. Suktos miestietės išvilioja iš naivios kaimietės daiktus neva kenčiančiai jos mirusiai motinai (“Mirusiųjų reikalai”). Tai vis turtiniai reikalai, stumią į nusikaltimus. Kartais rašytojas kiek per daug sutirština spalvas.

“Kasdienių istorijų” rinkinys yra laimėjęs “Sakalo” leidyklos premiją ir yra viena geriausių P.Cvirkos knygų.

UOGELĖ

Žema, linktelėjusi, ant pečių užsimetusi kutosinę skarą, senutė Uogelė vos slinko, kilnodama suklypusias, neklusnias kojas. Ji taikėsi eiti takučiu, tarp aukštų smilgų. Jos apavas ir lazdos galas buvo nubaltinti voratinklių.

Tuose kraštuose Uogelė retai pasirodydavo, dėl to žmogus, knaisiojęsis savo darže, prie kelio, ją užkalbino:

— Tetulyt, ar iš miesto taip vėlai?

Senutė paėjo dar keletą žingsnių ir, išgirdusi balsą, stabtelėjo Patapnojusi vietoje, ji lėtai atsigręžė sveikąja ausim, bet visai į priešingą pusę. Nieko ten nepastebėjusi, kas galėtų ją šaukti, pakraipė galvą ir vėl sujudėjo.

Antrąkart paskutiniu laiku su ja įvyksta keisti, verčią susirūpinti dalykai: neregimi šaukiasi, o regimi — išnyksta. Greičiausia ją kviečiasi artimųjų vėlės. Užvakar nuėjusi į daubą pasirūkštyniauti ir atsisėdusi prie kupsto, keli žingsniai nuo savęs, pamatė baltą veršį. Veršelis atrodė sulysęs, įkritusiais šonais, ir Uogelė nespėjo gyvulio pasišaukti, kai jis dingo, lyg kvapas. Šis akivaizdus nelaimės, gal mirties ženklas senutę taip prislėgė, jog ji grįžo prisirovusi ne rūkštynių, o trūkžolių, slegiama neramių minčių. Sulaukus ryto ir pasijutus kiek geriau, nieko į burną neėmus, Uogelė išsiruošė išpažinties Dabar ji keliavo namo, mazgely nešdamos sūrio kriaukšlį, kurį tarėsi suvalgysianti pagriovyje. Bet kai tik balsas užkalbino iš oro, viską užmiršo, kojos ėmė pintis, ir prakaito lašai pasruvo veido tarpraukšliais. Balsas kalbino ne geruoju ir, kaip senutei atrodė, buvo panašus į jos brolio Motiejaus balsą, mirusio prieš septynetą metų, Grabnyčių dieną. Svarstydama šituos reiškinius ir spręsdama, kas reikės padaryti iki mirties, jeigu dar suspės, Uogele išėjo iš miesto žemių. Kaip juslus, gerai žinąs kelią arklys, ji buvo pasukus į kalnan vedantį vieškelį, tačiau, pastovėjusi prie stulpo su kaimo pavadinimu, apsidairė ir tęsė kelionę senuoju taku. Palypėjęs vieškeliu, už beržyno, galėjai matyti kyšančius trobų stogus, — jos sūnaus Vinco, arba, kaip žmonės jį vadino — Japono ūkį. Vincas antrojo krikšto susilaukė po rusų — japonų karo, kuriame jis dalyvavo. Iš viso žygio kaimietis teatsiminė Chartine matęs žvairą vyrą su kasa, o Peterburge, pro kurį grįžo, piestu atsistojusį geležinį arklį. Jo motiną dėl skaisčiai raudonų skruostų kažkas praminė Uogele. Kito jos vardo apylinkėj niekas ir nežinojo. Uogelei teko nepavydėtina tokiame amžiuje tremtinės dalia: sūnus, kuriam tėvas mirdamas užrašė sodybą, ją, tikrą motiną, išginė, nė lazdos nuo šunų atsiginti į ranką neįdavęs.

Japono gobši moteris, vos metams po vedybų praslinkus, anytą kaip įmanydama ėmė ūdyti: tingine ir tursa, veltėde ir taip, jog žmogui gėda sakyti. Įsidrąsinusi marti išlupo iš senutės visą namų valdžią ir užrakinusi laikė ne tik mėsą, pieną, bet ir adatą.

Paskum bobšė prasimanė, kad Uogelė norėjo ją musmirėmis nunuodyti. Nors senutė ir spyrėsi, kad ne nuo jos išvirtų grybų, o nuo pirmo vaisiaus, kurį marti yščiuje nešiojo, ją tąsė, bet nieko negelbėjo. Tas prasimanymas, pradėtas blogu tikslu, supykdė Uogelę su sūnumi, ir buvo tik proga ja atsikratyti.

Uogelė, turėdama neginčijamą globos ir karšinimo teisę, nebandė bylinėtis, amžių be bylų išgyvenusi. Ji vylėsi, kad sūnus kada nors pasigailės savo gimdytojos, o jei nepasigailės, — žmonės jį sugraudins.

Štai, jau penkti metai Uogelė kampininkavo pas našlę Žilienę. Augus ūkyje, pramani darbuos, ji griebėsi verpti, austi, ravėti daržų ir dažnam įtiko. Sūnus ir marti, rodos, visai ją užmiršo. Tik gal žmonių sugėdinti retkarčiais per kitus įduodavo nunešiotą drabužį, miltų žiupsnį.

Ketvirtą dieną po Uogelės apsilankymo miestelyje, atvykęs į turgų su grūdais, Japonas išgirdo, kad motina bloga. Blogo reikšmė šiuo atveju buvo senutės liga.

— Ims ir pasimirs... — kalbėjo žmogus, atnešęs naujienų prie Japono vežimo, saujoje žarstydamas jo kviečius. — Juk gražų tarpą pagyveno.

— Tekę, — nenoromis atsakė sūnus vienu iš daugybės šio krašto tarmės žodžių, kurie nieko nereiškia, tačiau praverčia neįdomiam pokalbiui. Ir vargu ar Japonas būtų daugiau tuo reikalu kvaršinęs galvą, jei dar svarbesnė žinia nebūtų pakeitusi motinos atžvilgiu jo jausmų. Žmogus girdėjęs špitolėj šnekučiuojant, kad senė prieš keletą dienų lankiusis špitolėj pas kleboną ir teiravusis, kiek galėtų kaštuoti altorėlis su šventos Kotrynos paveikslu iš vienos ir švento Antano iš kitos pusės.

— Musėt, jūsiškė turi susistūmusi šimtelį, antrą... Nuo to litas, nuo ano, o per tiek metų ir sudėjo, — pasvarstė žmogus.

Tie žodžiai mažose Japono akyse įžiebė rainai žalias liepsneles. „Didelę naujieną pasakei!“ kalbėjo jo ištysęs veidas. Tačiau, būdamas atsargus, jis nė puse žodžio daugiau nepasiteiravo apie senutės išteklius. Kaimietis ūmai atlyžo:

— Kaimyne, juk aš ir boba sakėm: tik tu gyvenk, būk. Tu man motina ar ne? O kad tu motina, tai kaip aš prieš tave? Boba ne tą šaukštą padavė, o jai užėjo, kad mes visi prieš ją... Užėjo, užvirė, ir gana. Baisiai unarava... baisiai! Ar gerai, kaimyne, mums prieš visą svietą?

Tą patį Japonas pakartojo ir dar kitiems pažįstamiems, bet visas jo dėmesys ir klausa budėjo: rasi dar ką nors išgirs apie senutės apsilankymą klebonijoje? Šitais sumetimais Japonas sustabdė vežimą prie špitolės ir bažnyčios tarnams apdalino po gorčių dirsėtų rugių, prašydamas pasimelsti už motinos sveikatą. Kas jam rūpėjo sužinoti, jis ir sužinojo, bet ne daugiau: kalba apie altorėlių įtaisymą išėjo iš paties klebono.

Grįžtant namo, sūnų kamavo įkyri mintis, kad palikimo neišgraibstytų svetimieji. Jeigu senoji pinigų dar neįdavė kunigui, gal nesunku ją bus atkalbėti.

Kitą rytą į našlės Žilienės kiemą įsvyravo sūnaus vežimas, iš kurio išvirto sunkus, su rudine iki žemės, vyras ir jo moteris. Pametę arkliams, susitvarkę drabužius, dar žvilgtelėję pro tvartuko duris į našlės gyvulį, atvažiavusieji pasuko į trobos pusę.

Įėjusiems kampas padvelkė drėgme ir kačių šlapumu. Aplik ligonės lovą buvo matyt jos darbai: ratelis, skietai, o ji pati, lyg voras, krebždėdama tysojo tarp savo verpalų ir nuogos sienos.

Uogelė neįžiūrėjo naujai atvykusių, tik negarsiai vaitojo, krutindama žilu plauku sužėlusį smakrą. Jos kojos, kaip nuo medžio kamieno atkirstos šakos, kyšojo ilgos, apautos raudonomis kojinėmis.

Sūnus priėjo, garsiai pabučiavo motinos gyslotą, sausą, tartum luobą, ranką ir nevikriai ją vėl paleido. Atsitraukęs žingsnį, jis stuktelėjo pečiu savo žmoną, kuri suklupo ties ligone, apkabinusi ją per kelius.

— Prašyk! — paskatino vyras.

Sužvigo alpulingas, nejaukus marčios balsas:

— Žilagalvėle atleisk, dovanok, kad širdį uždaviau... piktų liežuvių pasiklausiau... Nėra man ramybės nei gyvuly, nei lauke., dieną naktį verkiu. Mamyt, dovanok.. — marti pradėjo glostyti anytos kelius. — Važiuosim namučio, šiltą mūriuką pastatėm, cikorijos nupirkom... gyvensim, džiaugsimės, piktų liežuvių nesiklausysim...

— Apsimeti, oi apsimeti! — prabilo našlė Žilienė, slaugiusi ligonę — Ji dovanos, o Dievas nedovanos. Išmesk iš širdies gyvatę, gyvatę tu išmesk!..

— Tekę! — nepatenkintas burbtelėjo Japonas ir, ištraukęs iš kišenės plokščią butelį, atkišo pačiai: — Duok, teguk iki dugno...

Marti, padedama vyro, stengėsi Uogelę pagirdyti atsivežtinėmis žolėmis, bet darbas nevyko: didelė skysčio dalis išsiliejo, ir valandėlę senutės lūpose pūpsėjo burbulas. Ligonei atsirūgus, jis plyšo, ir išvemti vaistai su tąsiomis seilėmis nusidriekė per smakrą.

— Dar gurkšnelį, mamyt... bus geriau, važiuosim... — ir marti vėl išliejo.

— A-a-a, — atsiliepė Uogelė, pakeldama kančios išraižytą veidą. Tik dabar, atrodo, jos akys, pažinusios saviškius, kartu pradžiugo ir surūstėjo, — Pa — pa... — tęsė ji vėl atkritusi į pagalvį, smaugiama troškaus kosulio, — antroji diena vis man... rodžias, — ėmė ji judinti pirštus, — grasina trioba... myliotos pilas man jos balsas...

Senutės vokai išspaudė didelę ašarą, kuri, nuriedėjusi skruostu, įstrigo smakro gyvaplaukiuose.

Ji kalbėjo susipainiodama, lėtai skiemeniuodama žodžius, tartum juos būtų kas tempęs atgal į krūtinę. Daugiau nieko negalima buvo suprasti iš jos pasakojimo.

Išvežė Uogelę saviškiai be žado, su mirties rūku akyse, apkloję kaldra, tarp jos menkų palaikų. Namuose jai paruošė geriausią virtuvės kampą. Japono moteris, atidavusi anytai kraitinius patalus, su vyru išsikraustė į neįruoštą trobos galą.

Keletą dienų senutę leliojo, kaip tikrą motiną, nuo kojų iki galvos ją aprengę naujais drabužiais. Ir keletą dienų Japonas su pačia mįslingai žvalgėsi vienas į kitą, siūlė po siūlės, klostė po klostes išglamžę Uogelės skudurus.

— Kur ji galėjo juos dėti? — buvo įsibrėžę jų kaktose.

— Ar tu gerai peržiurėjai? Gal pamuštiny užsiuvo!

Ir vėl tarp godžių marčios pirštų slinko kiekvienas Uogelės skarmalo lopas, mazgelis.

Ligonė iš lėto atsigavo. Jos skruostai suliepsnojo, liežuvis atsirišo, ir po ilgos tylos, lyg pati sau, vieną rytą atsisėdusi lovoje, ji pradėjo:

— Buvau anadie bažnyčioje... Teiravausi klebonėlio... duok jam amžiną sveikatą, kiek žvakės... atseitų per visus metus... Untano švento natencijai. Gerą jis man ne syk padarė... anukart, kai grižas įsimetė kojon... Pamislinau: greit atsitrauksiu, tegu žib žvakutės... Geras klebonėlis, nepuikus... pasišaukė zakrastijoną: „Tai kiek išeina per metus, jei po tris ilgąsias degint?“ „Keturios dešimtys penki litai, klebonėli“... „Ve, motin, tau per brangu... Per brangu!“ — Uogelės balse buvo pastangos perduoti storą klebono balsą. — Ištekau tik ant varpų... dviejų giedotinių... tris dešimtis litų prie kūno turėjau, visus atidaviau... Sakau, jau duos Dievulis man paskutinę valandą sūnelį matyti, prašysiu pastatyt tas tris žvakeles...

Uogelei kalbant, niekas nesutrikdė slopios tylos. Paaiškėjus visai tiesai, Japonas apsiniaukęs išsivadino pačią laukan. Motinos karšinimo ir pakasynų išlaidos smarkiai abu išgąsdino.

— Še, kad nori! — tarė vyras.

— Kas kaltas, kad ne tu. Durnas sakė, nuo durno girdėjai, durnium pats pasilikai. Rokuokis su ja! Aš jos brudo nevalysiu! — atsakė įtūžusi marti.

Pirmiausia iš Uogelės pašonės dingo patalinė, o greitai ir dovanotieji drabužiai. Motina vėl gulėjo savo atsivežtiniuose skarmaluose, pertempta su visa lova į nuošalų kampą. Namiškiai kol kas, dėl žmonių akių, paslėpę neapykantą, stengėsi apsimesti Uogelės nepastebį. Rudeniop, prasidėjus gruodams, į virtuvę susigrūdo daiktai ir žmonės, šaltesnėmis dienomis kovodami dėl pirmos vietos prie ugnelės. Uogelė kranksėjo, įsikibusi į lovos briauną, pro aitrius žabų dūmus ir aslos dulkes godžiai lekuodama orą. Ant ligonės guolio dėjo rėčkas, geldas su grūdais,o dažnai, visai nepaisydami smilkstančios gyvybės, krovė ant jos pakulas, verpalus.

Viršum Uogelės galvos Japonas įsitaisė kertinę lentyną, kur sukrovė vinis, tabaką, grąžtus. Prireikus daikto, sūnus pasistiebdavo, užgoždamas skvernais motinos galvą ir grabaliodamas lentynoj, kiekvieną sykį ant ligonės ką nors numesdavo. Kartą ant jos galvos nukrito net sūnaus plaktukas.

Uogelė, nors ir su guzu pakaušy, nesiskundė. Senosios tyla dar greičiau įsiūbavo Japono ir jo moters kantrybę. Kas namuose perrūgo, neiškepė, supliko, iširo — buvo kalta Uogelė.

Smilko ji lėtai ir ilgai. Kartais atrodė bus galas, bet — didžiausiam karšintojų pykčiui — senutė vėl kėlėsi iš numirusių, pukšėdama lyg ežys. Mažai ką Uogelė valgė ir vis dažniau pati su savimi vapaliojo.

Užėjus šalčiams, prieš Kalėdas, namai diena iš dienos laukė atsivedant karvę. Kūtės buvo nesandarios, jų lubos menkai pakrautos. Mėšlai stiro, apsitraukdami šerkšnu. Gyvuliai drebėjo. Japonas, būkštaudamas dėl vaisingos karvės, pasakė žmonai:

— Kad ne ta, galėtum į vidų padėt. Užtūpė kampą, ir kas jai!

Karvę buvo nuspręsta atgabenti į virtuvę, tačiau reikalą trukdė „ta“,kuriai sūnus ir vardo gailėjosi, vis dar rusinti lyg nuodėgulis, užklotas daugybės metų pelenais.

Neslėpdamas savo apmaudo per ilga motinos karšatimi, Japonas kasdien rasdavo progos sau ir kitiems iš Uogelės pasidaryti juokų. Atėjus žmogui, sūnus mirktelėdavo į senutės pusę ir garsiai, kad ji girdėtų, pradėdavo:

— Ar girdėjai, ką ten kunigs sakė? Atėjo iš Rymo nuo popiežiaus raštas. Rokuo, kas per mėnesį dabar nenusikvėpeliuos, tai to dūšią švents Agrikolijus į bezdžionką pavers...

— Gelbėk mus nuo pikto... Tebūnie šventa Tavo valia, — atsakydavo maldos žodžiais senutė, sveikąją ausį prispausdama prie pagalvio.

Radęs laikraščio skutą, Japonas, tik dideliu vargu įstengęs sulipdyti žodį, ilgai krutinęs ūsus ir lūpas, kartais perskaitydavo eilutę, bet ir tai iš kito galo. Jei laikrašty būdavo parašyta: „ispanai apstato Prancūzijos sieną sargyba“, jam išeidavo: iš bado apstato Prancūzija šieną su grybais“. Po tokių perskaitymų Japonui užeidavo noras leistis su žmonėmis į šiurpius svarstymus. Jam neiškrisdavo iš galvos nei grybai, nei šienas kol jis neišaiškindavo sau, kad Prancūzijoj siaučia badas ir gyventojai, susėdę aplink šieno kupetas, kepasi grybus.

Grįžus į namus Uogelei ir laukiant karvės apsiteliavimo, turėdamas laisvo laiko, Japonas išsitraukdavo silkių skysčiu permirkusį laikraščio kampą ir dažnai, nė vieno žodžio neperskaitęs, kreipdavosi į pačią:

— Oho — ho! Ar girdi, kad dabar išėjo įstatymas: kas sulaukė šešiasdešimt metų, prie to atvažiuoja kamisija, įkiša į maišą — ir po ledu...

Viena akimi žiūrėdamas į Uogelę, apsimesdamas išsigandęs, jis pridurdavo:

— Kur čia tą motką dabar paslėpti? Juk gal rytoj atvažiuot! Ką tu su tom kamisijom!

Uogelė, gerai suprasdama sūnaus pašaipą, kasdien vis šaukėsi mirties, bet mirtis delsė.

Atrodė, jog naujos marčios užgaidos turės priartinti senutės galą: baigusi kalėdinį žlugtą, marti viršum Uogelės galvos ištempė virvę ir padžiovė apledijusius skalbinius. Įšilus, nuo skudurų ėmė papsėti vanduo ant senutės. Ji kraipė galvą šen, ten, bet niekur negalima buvo rasti vietos.

— O tu varge mano... Kodėl mane, giltinėle, užmiršai? — silpnai padejavo anyta.

— Kur aš juos džiovinsiu? Savo užanty? Neprižiūrėčiau — utėlės užgraužtų! — apibarė marti.

Uogelė ilgai kniūstė, pukšėjo po savo skarmalais ir pagaliau nusprendė atsigulti kojomis į baltinių pusę, galva — į krosnį. Po trijų mėnesių patalo pirmąkart ji ryžosi be kitų pagalbos tokiam sunkiam darbui. Atsitūpusi vidury lovos, ligonė perkėlė pagalvį; nužiūrėjusi, kai niekas nemato, išsikrapštė mazgelį su smulkiais pinigais, seniai jau vikrios rankos jai pakeistais į gelžgalius, ir, viską sutvarkiusi, atsigulė. Nauja guolio tvarka Uogelei greitai įsibodo. Nematė pro langą dabar ji girdant gyvulių, nueinant ir ateinant pažįstamų. Nematė ir kasdieniško aslos gyvenimo, prie kurio priprato jos žvilgsnis: įsigaunančios iš smilkstančios ugnies, katės ir net kartais įbėgančio, visuomet godaus, senutę apuostančio šuns.

Pasikamavus dieną, Uogelė vėl užsigeidė susitvarkyti senuoju būdu. Bet kaip jau ne kartą atsitiko, pasivaidino jos akyse... Rodos, buvo vasara, ir pro atviras duris pamatė ji aukštoje kiemo žolėje atsisėdusį Nikodimą, velionį savo vyrą. Nikodimas, kažkodėl tyliai juokdamasis, pešė žąsį, bet žąsis, dar gyva balsiai gageno...

— Šėtone, ką tu darai! — suriko Uogelė ir pakilo atimti iš Nikodimo žąsies. Išlipo iš lovos — viena oda, apsikarsčiusi škaplieriais, pasirėmė drebančiomis rankomis, lyg šakaliais. Sučiupo ją sausas kosulys. Ilgai tampėsi gyvastis su krūpsinčiomis aštriomis mentėmis, paskum švystelėjo šonan ir sugriuvo asloje. Rado ją taip pasikėtojusią marti, šaukdama įvertė guolin ir pamačiusi, kad anyta neišgali, kvėpčioja užsimerkusi, piktoje širdyje nusprendė: baigiasi.

Pusryčius valgant, šeimyna nenuleido akių nuo Uogelės, kuri čia, rodos, baigėsi, čia vėl krutėjo ant jos smakro tamsus apgamas su keliais ilgais, lyg peteliškės ūsais, plaukais.

— ve, ve — kuždėjo marti, laikydama šaukštą po nosimi, pamačiusi senutės galvą vis artyn ir artyn svyrant prie krūtinės.

Užkimšęs burną kąsniu, Japonas kryptelėjo į motinos pusę, sustojo kramtęs, bet greitai vėl sutraškėjo jo žandikauliai:

— Sulauksi iš Matūzelio veislės! Datrauks iki šimto...

Priešini sūnaus ir marčios viltims, motina neužsibaigė: priešpiečiais išsriuobė šildytos bulbienės lėkštę ir ėmė giedoti. Uogelė giedojo plonu, vos girdimu balsu, lyg požeme.

Grįžęs iš kiemo su lentgaliu sūnus, priėjo prie giedančios ir pradėjo ją matuoti. Uogelės raukšlėta apatinė lūpa išslydo iš po viršutinės, akys sužvilgo.

— Giedok, giedok, — atsiliepė sūnus, kraipydamas lentą. — Kiek čia išeis ant grabo? Per trumpa. Nieko! Mažnės susiriesti. Danguje visokios reikalingos...

Senutė nutilo. Nesulaukęs iš motinos priekaištų, Japonas pastatė kampe lentą ir pradėjo griostis lentynoje. Išsiėmė jis peilį, pro kiaurą kišenių įstrigusį į vatinio padalkas, atsitempė prie motinos galvos kėdutę ir atsisėdo piaustyti tabako.

— Tai kaži, rytoj pakasynoms skerst kuilį ar ne? Gera mėsa tavo giminės nešersiu,nebijok! — kalba Japonas motinai, vartydamas ilgą peilį.

Uogelė ir nekrusteli. Viena ranka jos padėta ant krūtinės, kita sulenkta prie galvos, tik vienišas pirštas stypso, lyg rodydamas į dangų. Vaškiniai akių vokai stipriai prikepę. Peržengęs kėdutę, Japonas žvilgteli arčiau, paskum į pačią. Krusteli senę už peties.

— Jau pastyrusi, — atsiliepia ramiu balsu Japonas ir, nenusiėmęs kepurės, su peiliu rankoje, persižegnoja.

Paskum išsiruošia į kaimą. Jo pypkės dūmas apskritais kūliais verčiasi į orą, ir įšalus žemė skamba po sunkiomis klumpėmis.

Kaip takas, kuriuo jis ėjo, kaimiečio mintis buvo tiesi, paprasta: į grabo dugną įdės sutriušusią alksninę lentą, nuo liepto. Juk vis tiek jos niekas nematys.

Kaimynuose Japonas patrynė krosnis, rūkydamas priseiliojo aplink jas, pasipasakojo laukiąs karvės apsiteliavimo ir tik išeidamas, lyg tarp kitko:

— Gal ateisit pagiedot? Jau mūs senosios nebėr...

Vakare susirinkę aplinkiniai rado Uogelę įneštą į šaltąjį trobos galą. Vėjo glemžiama svilo grabnyčia.

Giedotojams užtraukus, prie jų prisidėjo ir karvės baubimas virtuvėje, ką tik užėmusios su veršiu senutės vietą.

MIRUSIŲJŲ REIKALAI

Ona Strakalienė ir Rozalija Vyturytė buvo kaltinamos, kad, sutartinai veikdamos, apgaule ir suktumu išviliojo iš Mikasės Treigytės, Bekampių kaimo gyventojos, dvejetą pagalvių, naujus kailinius ir lašinių paltį.

Abi kaltinamosios stovi priešais teisėjo kairę, greta viena kitos. Tai pagyvenusios moterėlės. Pirmoji aukšta, ilgakaklė, nuožulniais pečiais, su išlindusia iš po skarutės standria, geltona kasa, laiko ties juosmeniu sunėrusi vyriškai plačias rankas, retkarčiais drąsiai alkūnėmis pakeldama smunkantį žalią sijoną. Apylinkėj ji žinoma Cukierkos vardu ir verčiasi,pardavinėdama šventadieniais prie bažnyčios rožančius, maldaknyges, riestainius.

Rozalija gerokai žemesnė už savo draugę, smulkaus, suvytusio veido, mažumą kuprota, pasvirus į šoną, tartum stovėtų viena koja. Moteris beveik miega, kietai sučiaupusi siauras lūpas, nusigręžus į šalį, abejinga ir gal pasitikinti, kad joks smūgis nebus skaudus per jos kūną dengiančių skarų ir sijonų eiles.

Mikasė Treigytė, stovinti prie kaltintojų suolo, raudonskruostė, krūtininga mergina, atviromis, išsigandusiomis akimis, didele burna, pukši nosimi, žvilgčiodama į teisėją, kuris tęsia klausimus:

— Vadinasi, jūs, nuėjusi pas Oną Strakalienę radote Jums nepažįstamą Vyturytę. Ji gulėjo lovoje, taip? Papasakokite smulkiau, kaip ten buvo...

Kaltintoja visa sujuda, storomis lūpomis tyliai sau pakartoja teisėjo žodžius ir mirksėdama atsigręžia į kaltinamąsias:

— Va, kai būvu, pons teisėjau. Per Dievu Kūną užėjau pas Oną Strakalienę apsiaut čeverykų. Mes visos tretinykės, katros iš toliau, tenais užeinam. Kė šilta, tė iki Šimšynės einam basos, vo čeverykus nešamės, vo kė pasiekiam Cukierką, tė...

— Pons teisėjau, ji mane pažeidžia! — pertraukia energingai Strakalienė, alkūnėmis kilstelėdama sijoną. — Kokia aš jai Cukierką!

Teisėjas, dukart pieštuku trinktelėjęs į stalą, rūsčiu balsu:

— Kaltintoja, venkite netikrų vardų! — ir ramiai priduria: — Pasakokite! Mikasė Treigytė droviai supukši nosimi: phy — phy, ranka perbraukia įsiliepsnojusį veidą ir tęsia:

— Kė aš užėjau tądien apsiaut čeverykų, veiziu Onos lovelėj betysanti kaži kokia moteriškėli. Anė matyta, anė regėta ana ma. Gul sau, lygum pašarvota, akys užvertos, rankos ant krūtinės, balta, lygum paplotėlis. Ka lūpos nejudėtų, sakytum mirusi. Kė jinai tei gul, ma užėjo smalsatis i klausiu Cuk... Oną. Vo jinai mane pavadinu už durų, i sak: „Agi tu nežinai? Kaigis tau nieks nedavi žinot, kokią šventą moteriškėlę turiu. Nuo Dievu atsiųsta, sak, nuo paties Dievulėliu. Ka ant vandens aną paleistum, sak, lygum asla nuaitų, ka ant vabalėliu pasodintum, kė dulkelę pakeltų. Matai, sak, kė ana lūpom šiušin, tė su šventu Petru rokuojasi. Vakar visą rytą, sak, su pačiu Dievuliu šnekėjusi. Kė jai toji valanda užeina, ana, sak, persimainu veidu i paveikslu i, sak, šaltas prakaitas vūpele nuo kaktos bėg, i ka anai tąsyk peiliu ranką nuplautum, nieku nejustų, tei dūšelė anos į dangų pakyl... Vai, kokia šventa, sak, ką tu žinotum: kė jinai dabar pas mane dešimta diena yr, nieku į burną neėmi, vo tokią stiprybę per poterius jaučianti, ka galinti vienu pirštu girnų akmenį pakelt.

Tė ka ma užėju da didesnis smalstis, aš i klausiu: „Vo iš kur, Onele, anoji atsiradu, kas jinai per viena?“

Ona ma i sak: „Tfu, tfu, ka aš sudžiūčiau, tau pačiu sakramentu nepasakiau! Atsirado jinai, matyk, su Apveizdos žinia. Kė anuočės kilu didysis vėjas, Tursiškių pievoj vyrai beplaudami šieną pamati tiesiai iš dangaus kažiką bekrentant. Nubėgu į tą vietą, žiūri — moteriškėli besėdinti, kryžmai rankeles sudėjusi. Nė iš kur, nė kaip atsiradusi ana neapreiški. Sviets didžiai įbaugints nenorėju jos prisiimt, tė aš varguolėlės pasigailėjau. Parsivedžiau, sušildžiau, vo į trečia, dieną ana prakutu, i kakta kė jonvabolė ėmi šviest. Dinktelėju many, kad nuo Dievu anoji, vo teip i būvu. Kė aš daviau, sak, persivilkt jai savo marškinius, tė i pamačiau, ka ana nekaltu prasidėjimu...“.“

— Kai tu pamatei? — klausiu Oną.

Ona i sak:

— Ugi, ana visai be bambelės.

Tė kė mes pagrįžom į vidų, moteriškėli sukrutėju i ėmi pasakoti danguje buvojusi, i kai, su kuo tę matėsi, su kutruo šnekėjusi. Tei viską nupasakoju, lygum šventoje knygoje. Vo aš sau padūksėjau, padejavau, amžinatilsį motulę atsiminusi, i sakau, lygum pati sau: „Ai, ai ka tei žmogus žinotum pro giminę i artimą, kas su anuo... Rasi mano motinėli tarp išganytojų besėdinti...

Kė anoji šitei išgirdu, padarė kryžių ant manęs, ant savęs, i klausia:

„Vo kai tavu motinėles pravardė? Gal i mačiau“.

Kė aš jai pravardę pasakiau, jinai kė šoks lovelėj, kė suriks, lygum anai žaltį į antį būt įkrėtę, kė ims, kė ims mane novyti. Sak, ak tu arkliaširde, šėtonu sėkla, kai tu drįsai šitei tikra motiną užmiršt. Sak, mačiau, kai anoji tirt skaistykloj, sak, jau visai baigia šalt, dantelis an dantelio nesuein“…

Vo Strakalienė Ona kumšt, kumšt ma: „A nesakiau, sak, ka ana viską kiaurai permatu, a nesakiau!?

Vo toji moteriškėli, pons teisėjau, vis ant manęs:“Kai tau dar sauli švieč, sak, kaip tau dar gyvulys neišstip, ka tu taip motinėlę šaldai..?!“ I da graudžiau ana prade, prade, ką po to ma širdį suėmi...

Kaltintoja iš rankovės išsitraukia nosinę, nusišluosto akis, išsišnypščia ir, kūkčiojančiu balsu, valdydamos:

„Amžinatilsį, motinėlė gera būvu... kė nuo trūkiu per Sekmines pasimiri, tik vienoms mišelėms kunigui nunešiau, vo daugiau neišgalėjau. Pamislinau sau, ka tik šita šventa moterėli teisybę porin, sykį jinai su pačiu Dievuliu rokuojas, tė i klausiu anos: „Ka žinoč, kai motinėlei padėt, nieko nepagailėč. Vo ka mišeles uzpirkt, čėsas padėtų?

Ona i sak: „Tas yr gerai“...

Moteriškėli taip pat: „Tas yr’ gerai, sak. Ana apturės dūšios ramybę dėl visų metų, bet šaltį paliks kentus kė kentus... Sak, vo ar neturi, čėsas, avinių kailinių?

Aš kė kvaila, pons teisėjau, sakau: turiu, turiu, kai neturėsi! Naujintelaičius įsitaisiau...

Tė gulinčioji vėl persižegnoju, pašvebelzo, pašvebelzo kažiką lūpomis, i sak:

— Dėmėkis ką čia pasakysiu, bo per dangaus mylestą tau paties Jėzaus žodis bus apgarsintas. Nuveik, sak, šitų ketvergu vakarą, kė pritems, padėk tuos kailinius ant motinos kapu i, sukalbėjus Sveika Marija, greitai, neatsisukus i nesidairydama, sprūdink namo. Vo aš, sak, tuomsyk nulėksiu tenais, į skaistyklę, i duosiu žinot motinėlei.

Ma užėju toks dimnastis, ka da tei nebuvau girdėjusi, i klausiu:

„Kai tas yr, ka dūšelei būt reikalingi šio svietu avinkailiai?“

Tada Ona Strakalieni kė šoks šoks! Girdi, Jau vėliakos tave velnias kusin, jeredku šmoc! A tu nežinai, ka skaistyklėn visi atein kai yr, vo tik į dangų priimti nusimet mėsą i kaulus i palieka už durų, lygum purvinas vyžas. Jaugi tu krikščionišku tikėjimu neprasimokei, sak?!... I pasku, pons teisėjau, Ona i šitoji, prisaigdinu mane, ka niekam nepasakoč, bo sak to numirėliai nemėk i gali didelę blėdį padaryt.

Tė aš, kai anos rodijo, nuvėjau tenais, ant kapelių, i padėjau tuos kailinius. Kitą dien, da pro gaidystę nubėgau, jau anų nebūvu. Pamislinau širdy: tuščia jų, ka tik motinėlei būt šilčiau! Pagrįždama užsukau pas Cukierką i viską apsakiau, vo toji moteriškėli palingavu galvą i sak:

„Jau apturėju tavu dovaną modnėli. Jau aną nestirt, bet, sak, dabar sykį pradėjai, tė i pabaik. Sak, šiuosyk tave motinėli praši dviejų pagalvių, ba tenais, skaistyklėj, didelei šalta i tamsu i kieta yr gulėt ant akmenų. Kits kiaurai šonus pragul, kits galvą atsidauž. I dėl to kenč, kolekos su kūnu, pakol dangų pasiek... I da i ma kalbėj, kalbėj, i įkalbėj, vo aš i nunešiau tas pagalves, i kitą dien anksti nubėgus jų neradau.

Nuo tosyk mes pasidarėm didelės draugės, i kur buvus nebuvus — aš vis tenais... Būdavu užnešu tė skerstuvių, tė sviestu kruopelę, tė vilnų kuodelį, tė vis šnekam pro aną gyvenimą, pro motinėlę, tė vis gražiausiai toji man apsakinėja, lygum iš knygų. Vienąsyk toji moterėli i užved, kad čėsas mano motinėlę vaduot iš skaistyklės. Tegul, sak, anai i nešalta i nekieta dabarties, betgis nėr anai ramybės tamsybėj, i gana. Kitąsyk jinai sak man: „Susilaukiau žinios... Greit taviški, sak, bus paskirta į dangų Bet tie, sak, katrie bus nuskirti į dangų, turės datirt paskutinę Dievu bausmę... i pereit didelę girią, vo iš tos girios juos užpuls velniniai šunys, lygum meškos. Katrie, sak, neturės su kuo tuos šunis paėsdint, tė plėšys gyvus užpuolę, i aniem didelei skaudės.

Tė aš i klausiu:

— A yr koks ratunkas nuo tų velninių šunų?

— Yr, yr, sak toji moteriškėli. Klausykies, sak. Jei turi gerą lašinių paltį, nunešk ryto pavakariu ant kapu, kai anuosyk. Kė mirusioji tuos lašinius apturės, tė aidama per tą girią vis po bryzelį mes tiem šunim, vo tei ana sveika liks, bo velniniai šunys labiausia smaili ant tų lašinių.

Aš i paklausiau jos i nunešiau ant kapelių, kai reikėju, bo savu motinėlę didelei mylėjau. Kė tik aš nunešiau, sukalbėjau Sveiką Mariją i jau atgal sprūdinau, ka užeis kūnu silpnumas... Matyk, sunkūs lašiniai būvu, nuo penkių pirštų storiu, let let atvilkau Nepagalėdama — atsisėdau ant kažikieno kapeliu... mažumą pailsėt... Nežinau kiek tesėdėjau, betgi jau temų, kė išgirdau: šliup, šliup. Nagi, dirstelėsiu pro krūmelį, vogi pasilenkus, tokia ilga, kė kačerga, boba — kiuost, kiuost. rišoku prie mamutės kapu, apsidairi, apsidairi, pagrob tuos lašinius, i bėg. Iš sudėjimu visai ne mana mamut. Mislinu, kas čia galėtų būti? Ugi toji tiesiog pro mane. Vogi žiūriu, — Ona Strakalieni. Kė ji pro mane, aš ka suriksiu:

— Ona, Ona, biaurybe, padėk lašinius!! Vo ji da smarkiau ka užkuri. Aš pasku. Jinai per laukus, apsukuo miestelį, per rugius, pribėgu lūpelę, šniokšt — perbrido, pakalnėn, pakalnėn, ka nori — papūsk anai. Matau ka nieks nėr, i nebėgau Po to širdį ma tei suami... Na, mislinu, tik nedovanosiu. Ainu i verkiu, ainu i verkiu. Vo priešais mane atein mūs patagraps. Sak, moteriškėle, kas tau yr? Aš jam viską ir apsakiau, tė jis mane apraminu ir nuvedi į paliciją. Palicijanc sak: aš tuo datirsiu, a ji su bamba, a be bambos ta tavu šventoji, i nudūmė pas Oną. Suradu tuos lašinius Mauruku rugiuos i da vieną pagalvį Vo kailiniu i kitu pagalviu tei i neatgavau. Mislyk, ma nė į galvą neatėju, ka ta moteriškėli būvu Rozali, ką kitusyk gritelnykų vožkelesgani...

Pala, dane viskas, pons teisėjau!

Ant rytojaus ainu iš bažnyčios, veiziu Strakalieni darže beravinti. Kė tik jinai mane pamati, skėst ant galvos andaroką, atstatė ma, perprašau... nuogalainę, i rėk:

— Te, pabučiuok ma! Te, pabučiuok! Vo aš jai i pasakiau:

— Matysim, kai tau pons teisėjas pabučiuos...

Kaltintoja nutyla. Publikoje jau kuris laikas kikenus, pakyla garsus, skanus juokas. Teisėjas taip pat šypsosi, bet greitai susivaldęs, rūstus kreipiasi i kaltinamąsias, kurios stovi greta viena kitos, susigėdusios, tylios, — Cukierka didelė, plona, Rozalija žema, nusigręžusi į šoną, abejinga, tartum pasitikinti, kad joks smūgis nebus skaudus per jos kūną dengiančių skarų ir sijonų eiles.

TIK PORA KLEBONIŠKŲ

Mokytojas Zigmas Škėma, palikęs besilinksminančią kompaniją, žingsniavo basas siaura, drėgna, žuvėdrų kojomis išrašyta, smėlio juosta vis tolyn ir tolyn. Pamatęs kaimo namus ir geležinkelio pylimu ropojančias karves, jis pakilo stačiu krantu į parugę.

Dar neseniai grūmojusios perkūnijos debesys nugulė Šiaurės kraštu. Balzgani jų masyvai, lyg povandeninės uolos, atsispindėjo ramiam upės paviršiuje. Toli grojo orkestras: buvo girdėti tik duslus būbno dundėjimas. Už ilgų sielių, lyg pavargę dideli paukščiai, plasnojo irklai.

Neaiškūs garsai, tirpstą švelniame laukų aksome, ir vieversio daina mokytojo krūtinę nusmelkė, lyg brangios rankos glostymas. Jis išsitiesė žolėje, padėjo po galva rankas, kojos pirštais raudamas kiauldobilius. Kai tik jo nugara palietė žemę, o akys įsirėmė į didelį, žydrą dangų, pasąmonėj gimė neryškūs, vienas nuo kito atitrūkę vaizdai. Rodos, matė žolėje paskendusią varpinę, ties kuria susirinkę vaikai taikėsi akmeniuku įi sukiužusį varpą, paskum išsiskleidė lygumos... Seniai, atsiminė jis, dar būdamas gimnazistas, vasarą parvažiavęs atostogų, mėgdavo nueiti į aukštą kalnelį, prie senos varpinės, atsigulti lygiai taip ir spręsti jį kankinamus klausimus. Būdavo, atsiguls jis, trečios klasės kukulis, ir galvoja: erdvė! Gerai, tegul ji tęsiasi milijardų milijardus mylių, tegul jos tolį ir plotį neišreikši nė viso pasaulio smėlio dulkelių skaičiumi, bet kas už tos erdvės? Kas už begalybės? Vėl begalybė? Argi nėra visa kam galo? O jeigu yra, tai kas už to galo, už įsivaizduojamos ribos?

Kai galva įkaisdavo, jis pakildavo ir bėgdavo, stengdamasis daugiau savęs nevarginti tokiais, jo protui neaprėpiamais klausimais.

Atsiminė Škėma save jauną, tuos vargo metus, kai, popieriukais apsivyniojęs basas kojas, įsistojęs į skylėtus batus, kasdien bėgdavo per pusnis šešetą kilometrų į mokyklą Prie mėnulio ir gatvės šviesos, neturėdamas už ką nusipirkti žibalo, jau gimnazijoj būdamas, jis sprendė savo uždavinius ir, rydamas ašaras, skaitė jaudinančias knygas, stebėdamasis žmogaus drąsa, širdimi, gelbėjimais. Kaip šiandien jis matė save studentą, bėgiojantį iš bibliotekos į paskaitas ir vėlai grįžtantį į savo drėgną, nešvarų kampą, kur laukė tik sacharinu užsaldytas vanduo ir duona. Bet koks jis tuomet buvo pasiryžęs, status, atviras, nesudrumstas! Drįso rėžti visiems tiesą į akis ir nieko nebijojo prarasti.

Mokytojas pajuto, kad visa, kas brangu, verta jo gyvenime, buvo įsikūniję aname jo jaunystės paveiksle. Ir visa, kas dabar buvo, kuo dabar gyveno, jam pradėjo atrodyti netikra, menka. Mintyse jis kartojo: „Ir dar tu drebi?! Stengies dėl rytojaus, įstaigos klozete pasislėpęs skaitai opozicijos laikraštį... Bijaisi vieno viršininko žvilgsnio, būkštauji ne taip žodį pasakęs?! Ir kam, kuriems galams? Argi negalima žmogui amžių pragyvent neveidmainiavus, nelaužius sąžinės ir įsitikinimų, praeit stačiam, tiesiam, atviromis akimis, neslepiant ašaros ten, kur ašara sutviska skruoste taurumo brilijantu, neslepiant juoko ten, kur verta ir reikia juoktis, nesibijant protesto tada, kai protestas, lyg šūvis, pabaidys plėšrų žvėrį nuo nekaltos aukos?.. Argi negalima…“

Pakilo Škėma kažkaip išgiedrėjęs ir, nejučiomis perkratęs savo sąžinę, nužingsniavo atgal.

Tas atgimimas, savo, žmogaus vertės pajutimas nauju džiaugsmu įsiliejo mokytojo sielon. Jam atrodė, kad jis surado kažką seniai pamestą, brangų ir kilnų... Ir buvo toks jausmas, jog šiandien būtų pasiryžęs sėsti į kalėjimą, aukotis didžiausiam idealui…

Jis grįžo visai kitas: tiesus, smakrą pakėlęs, tvirtu žingsniu, sakytum dešimčia metų pajaunėjęs.

Miško pakrašty mokytojas susitiko lazda pasiramsčiuojantį storą poną, tartum jam linktelėjusį, bet Škėma buvo taip užsisvajojęs, jog tik ponui praėjus dirstelėjo atgal ir prikando lūpą: „Mūsų departamento direktorius!.. Kur mano galva?.. Nepasisveikinau... gali dar...“ — pagalvojo, bet naujo atgimimo dvasia nugalėjo šias prasidėjusias baimes, ir, ramindamasis, jis nusprendė: „E, didelis daiktas! Šiandien jis direktorius, o rytoj... Laikinos vertybės!“

Stabtelėjęs ties laikraščių kiosku, paprašė šeštadienio laidos opozicinį dienraštį, užsimokėjo ir, skaitydamas jį, patraukė į paliktos kompanijos pusę. Šita drąsa jis daugiausia pats stebėjosi ir tyrė tą naująjį jausmą, kuris jį kartu slėgė ir kėlė. Paprastai jis pirkdavosi porą dienraščių: liberališką, artimesnį širdžiai, apsidairęs sugrūsdavo po skvernu, o vyriausybės nuomonės reiškėją, kurio nemėgo — išsikleisdavo viešai. Su šia negudria ir bieveik juokinga atsargumo priemone mokytojas seniai jau buvo susigyvenęs.

Pušyno pakrašty buvo girdėt patefonas, linksmi moterų balsai ir vyrų juokas. Į orą švystelėjo popierių gniužulai su kiaušinių lukštais, pasirito nuo kalniuko tuščias butelis. Iš klegenančio eglaičių gojaus išsisuko susikibę nedidelė apskrita moteriškė ir toks pat dručkis, akiniuotas ponas.

— Bravo, inspektorius! Bravo! — palydėjo balsai.

Vadinamas inspektoriumi sukrito su kvatojančia, pilna burna prisigrūdusia sūrio, savo šokėja į samanas, vikriai, kaip sviedinys, vėl pašoko, ištiesė ranką ir prikėlė savo damą. Nebe pirmos jaunystės mašininkė ir viengungis Jonas Kleiva, aukštųjų mokyklų inspektorius, užsikvempęs ir šnypšdamas, dingo žalioje tankmėje.

Didelės pušies paūksmėje sėdėjo ir gulėjo aplink išklotą staltiesę,apkrautą pikniškais užkandžiais, likusieji kompanijos dalyviai: trys moterys ir vienas vyras. Čia pat, ant medžio šakų, kabojo foto aparatai, kiek toliau gulėjo numestas meškerykotis ir ant kabliuko užmauta sudžiūvusi, jau baigiama skruzdėlių naikinti žuvelė.

Grįžęs į saviškių būrį, Škėma atrodė linksmas ir meilus. Jis tuojau išlenkė pakištajam gimnazijos raštvedžio alvutę, užkando agurku, paskum išsirinko patefono plokštelę. Tuo metu atsirado ir inspektorius su sukaitusia mašininke, kuri, taukštelėjus delnais, jau iš tolo suriko:

— Tik tik voverės nepagavom!

Bet ši naujiena smagiai nusiteikusio mokytojo Škėmos lūpose virto riestu kalambūru:

— Ar ne per ilgai gaudėte? Nusišėrusi, tur būt, dabar?..

Kompanija papliupo juokais, Mašininkė bandė raukytis, inspektorius, lyg sugautas berūkant gimnazistas, kaltai cyptelėjo. Vaišės jau tęsėsi po nelemtos voverės ženklu.

— Laikas inspektoriui susigaut voverikę, — pastebėjo Škėma, apsieidamas visai be įprasto pridėčko „ponas“.

Kai tik juokai kiek nurimo ir inspektorius nukabinęs foto aparatą pradėjo taikyti į visaip susivarčiusią grupę, ponia Škėmienė iš savo krepšio išvyniojo saldainius ir riešutus. Riešutai suteikė naują progą atsiminti voverę. Vėliau kiekvienas neiškentė šiokia ar tokia prasme paminėti žvėrelį, ir juokai, anekdotai, nepasižymį sąmojumi, virkdė pedagogų šeimą.

Pastabusis mokytojas, bėręs smailybes lyg iš rago, atrado, jog voverė gali turėti viengungiui inspektoriui lemiamos reikšmės, ir tuojau nurodė į vieną pranašingą smulkmeną: ant eglaitės, glaudžioje kaimynystėje, džiūvo mėlynos inspektoriaus kelnaitės ir mašininkės maudymosi eilutė.

Piršliaudami kompanijonai paliko sutryptą, agurkų žievėmis, papirosų nuorūkomis iškaišytą šilo aikštelę. Visu keliu, saulei leidžiantis, neatslūgo puiki ekskursantų nuotaika. Ponios būry užniūniavo, o vyrai, jų tarpe ir Škėma, aplenkę naują, dar nebaigtą statyti papušyny mokyklą, ėmė kalbėti apie žadamą švietimo reformą. Kalbą užvedus apie greitai laukiamą ministerių pasikeitimą, Škėma, jau atėjus prie autobusų sustojimo vietos, karštai pareiškė:

— Netikiu tais pasikeitimais. Ta pati giesmė...

Inspektorius, nesitikėjęs tokio mokytojo smūgio ir laikęs jį pusiau savu žmogumi, paraudo ir, bandęs prieštarauti, užsikirto. Gimnazijos raštvedys bailiai apsidairė ir smuko prie ponių.

— Na, ne visai taip, — pilnu pagiežos balsu atsiliepė inspektorius. — Gal manote, kad demokratija su seimais geriau...

— O! — nedavė jam baigti įsiaudrinęs mokytojas, — ir nepalyginsi! Tegul ir nesu jau toks didelis jos garbintojas, bet viena aišku: prie demokratijos tave muša, bet ir rėkt duoda, o prie tų autoritarinių režimų..

— Zigmą! — riktelėjo prišokusi žmona, ir tame jos žody buvo įspėjimas, pyktis, maldavimas. Visiems buvo žinomas inspektoriaus landumas ir veikla, kurios aukomis jau ne vienas mokytojas išlėkė.

— Ką! — sumykė Škėma, visai nežiūrėdamas į žmoną — Ką aš čia blogo pasakiau? Žinoma, kad visos tos autoritarinės valdžios — žmonijos rykštė...

— Nutilk... — vos girdimai, beveik su ašaromis, ji pakartojo, gnybdama vyrui į kulšį.

Autobusas atėjo. Inspektorius įsispraudė tarp ponių, o raštvedys, bijodamas tolimesnio slidaus ir rizikingo kompanijonų pokalbio, pasiliko atviroje aikštelėje parūkyti. Škėma vis dar stengėsi laikytis karingai, žvilgčiojo į inspektorių, bet šis visai ir nežiūrėjo į liberalo pusę. Net žmona, iš pradžių atsisėdusi prie vyro, kai tik atsirado prie draugių vieta, — pabėgo. Buvo galima jausti kompanijos nuotaiką atvėsus.

Greitai būrelis ėmė retėti. Vienas išlipo čia, kitas ten. Nors inspektoriui su Škėma buvo pakeliui, bet jis iššoko daug anksčiau, ir, iš tolo linktelėjęs galvą, atsisveikino.

„A, didelis daiktas! Taip ir reikia!...“ kartojo Škėma sau mintyse, lyg atsakydamas į sunkiai suvokiamus, bet jau pradėjusius jo viduje kilti abejojimus.

Pagaliau ir jis su žmona, veik paskutinieji, išlipo. Kvartalą praėjo tylėdami. Žmona ėjo pirma, jis, su lagaminėliu ir meškere, paskum.

— Valdytumeis! Neturi kur liežuvio kišt.. — atsiliepė moteriškė, kai jis pasivijęs bandė švelniai ją paimti už rankos.

— O jai! — paleido ranką mokytojas, — ar aš girtas? Ką aš čia blogo padariau?!... Purkštauji, pati nežinodama ko!..

— Apsimeta nežinąs! Išmes už tokias kalbas, tai pamatysi... Kas tau ir pasidarė, aš nežinau! — truktelėjo ji pečiais, pikta.

— Išmes!? O jai! O aš neveidmainiausiu... Man antsnukio neuždės! Gal neteisybę sakau?... — Tačiau jo balsas jau visai kita gaida skambėjo.

Tuo pokalbis baigėsi. Mokytojas stengėsi užsimiršti. Namuose juokavo su vaikais, padėjo tarnaitei malkas suskaldyti, griebėsi nebaigtos skaityti knygos, bet tai buvo tik pastangos atsikratyti įkyrios, jau visai jį užvaldžiusios minties: jei iš tikrųjų inspektorius tars žodį ministerijoje^7.

Sieloje jis smarkiai kovojo. Naktį negalėjo užmigti. Nuo seniau rusėjusi baimė atgijo ir pradėjo graužti. Jis net ėmė vaizduotis, kaip inspektorius ateis į ministeriją, šveicoriui mes skrybėlę, apsiaustą ir, pabraukęs per išrasojusią, pliką galvą delnu, pasibels į direktoriaus kabineto duris. Direktorius, išklausęs inspektoriaus, pasakys: „Taip, ačiū. Nuo svetimų gaivalų mes turime atsikratyti“...

Škėma apsivertė kitu šonu, stipriai užmerkė akis, stengėsi visą savo dėmesį nukreipti į naują sritį, galvoti, ką jis dirbs rytoj, grįžęs iš mokyklos, bet jį kamavo tas pats klausimas: jeigu jau šią savaitę ji pasišauks gimnazijos direktorius ir mikčiodamas pakiš raštą?.. Ne, ne! Bet jeigu?... Gal dargi ne inspektorius, bet raštvedys šnipštels ten... aukščiau apie jo kalbas?... Tas irgi karjeristas! Be to, raštvedžio žmona neseniai baigė istorijos skyrių ir jau, galbūt, laukia tik progos įlįsti gimnazijon į jo vietą..

„Na, kvaila!“ pats sau tarė Škėma stverdamasis už pagalvio. „Iš tikrųjų aš bailys. Miegoti! Laikas miegoti!“

Mokytojas neužmigo. Galvoje, lyg ekrane, plaukė vaizdai: vos pradėjęs snausti, jis pamatė save be darbo, nešantį į lombardą žmonos kailinius....

Škėma atsikėlė, pasižiūrėjo į laikrodį ir, įsistojęs į šlepetes, tyliai pravėrė žmonos kambario duris, kur ji miegojo su vaikais.

— Aliut, — nedrąsiai jis pašaukė. — Aliut, ar miegi?

Jam buvo sunku. Pastovėjęs valandėlę ir nesulaukęs atsakymo, jis grįžo į lovą. Paskum vėl atsistojo ir ėmė vaikščioti po kambarį. Rytuos jau pleikės neryškus aušros pazaras.

Nuleidęs galvą, kiek susirūpinęs, rodos, didelės nelaimės prislėgtas, mokytojas Škėma iš pat ryto vaikštinėjo gatvėje, netoli raštvedžio buto Jis norėjo raštvedį užklupti, sakytum, netyčia. Jam ilgai teko vaikščioti, nes iš namų jis išėjo dar nesukilus kiemsargiams. Praėjo gal pusantros valandos, o paskendęs tamsiose mintyse mokytojas vis žingsniavo, ten ir atgal. Skubą į įstaigas pirmieji valdininkai, išsimiegoję, švariai nusiskutę, kaukšėjo su portfeliais pro susirūpinusį Škėmą. Kažkas jam kilstelėjo skrybėlę. Jis neatsakė.

Pagaliau greta jo stabtelėjo praeivis ir užkalbino. Tai buvo raštvedys.

— A, labas! — atsigręžė mokytojas kiek sumišęs ir pasisakė laukiąs čia vieno pažįstamo. — Tur būt, neateis, — pridūrė ir sužingsniavo greta raštvedžio.

Ne iš karto ryžosi Škėma atverti atgailaujančią sielą. Proga pasitaikė, kai raštvedys atsiminė praleistą dieną. Jis paėmė už alkūnės raštvedį ir droviai pakuždėjo:

— Ponas Vytautai... Jūs dėl vakarykščio niekam neprasitarkite... Žinote, iš tuščio žodžio kartais... Man ten išsprūdo... pats nežinau, kaip... Negaliu gert. Tik porą kleboniškų, ir kvailas..

Raštvedys mostelėjo ranka:

— Tiesą sakant, aš ir negirdėjau, apie ką jūs ten ginčijotės...

— A, jierunda! Išsprūdo girtam... aš visai kitaip galvoju... Taigi, pone Vytautai, tarp mūsų?.. Gut?

Atsisveikinęs su raštvedžiu, Škėma pasileido į kalną. Jis jautė, kad su inspektoriumi jam bus sunkiau išsiaiškinti. Tačiau blogiausiu atveju buvo paruošęs mažą siurprizą...

Inspektoriaus mokytojas namie nerado. Nerado jo ir ministerijoj. Tik apie pietus, trankydamasis autobusu iš senojo miesto į naująjį ir bėgdamas šiltais inspektoriaus pėdsakais, jis sutiko jį prie miesto sodo, einantį su dviem nepažįstamais ponais. Mokytojas jį sugriebė įeinantį į kavinę.

— Dovanokite... A, gal skubate? Ot, ta proga... žmona vakar užsimiršo... — pradėjo mikčioti mokytojas: — prašė, sako, būtinai, kad užeitumėt ryto... Ji ten mažas vardines ar ką... Būtinai užeikite... šeštą valandą...

Kiek Škėmai atrodė, inspektorius gudriai, kiaurai jį peržvelgė, lyg viską suprasdamas.

— Tiesa, vakar aš nusišnekėjau... Nekreipkite, ponas inspektoriau, dėmesio į tuos mano plepalus!.. Kažkaip... pats nežinau. Tik porą kleboniškų, ir durnas darausi...

ŠULINYS

Po pietų ėmė niaukstytis. Oras nurimo, lyg prieš didelę permainą. Kraštai padūmavo. Rinkosi ilgam lietui.

Matas Kriauza iki sutemų krovė atolą, negavusį gerai išdžiūti, ir tarėsi jį pusryčiukais susivežti. Dirbantis vienu tarpu sustojo ir įsiklausė: drėgmės persunktoje tyloje, namų pusėje, kažkas aukštu, spangiu balsu linksmai užtralialiavo, bet ūmai nurimo. Į šią smulkmeną Kriauza mažai kreipė dėmesio ir, paspaudęs delną, vėl nusitvėrė šakės, žvilgčiodamas į tamsia siena vakarų šaly gulintį debesį: „Beje, pagalvojo sau žmogus, juk turgus. Bus girtų pilni laukai, kaip vyturiukų, Parrepėčkos ir tėvelytis, balas džiovindamas“.

Tėvelyčiu Kriauza vadino uošvį, beveik vienmetį su juo, gyvenantį kitame kaime. Vesdamas jo dukterį, rauplėtąją Mortą, Kriauza, dar neseniai iš bernų prasimušęs į savarankišką ūkininką, tikėjosi ilgainiui prisijungti uošvio žemę. Tėvelytis buvo našlys, gerokai perkaršęs ir pasiviliojo jaunikius jau sudavatkėjusiai dukteriai tik nuolatiniu savo kranksėjimu ir nusiskundimais greita mirtimi. Tačiau į namus žentų jis neįsileido ir užsispyręs tvirtino:

— Kol gyvas — nenoriu ant savo sprando, tegul jie bus auksiniai. Numirsiu — nieko nenusinešiu. Ten ir žinokitės!

Kriauza apsisvarstė ir paėmė rauplėtąją Mortą. Moteriškė buvo vekselis, kurį ilgainiui turėjo išpirkti tėvelytis. Su ja jis veik negyveno kaip vyras su žmona: nevaisingas guolis sunkiu akmeniu krito į Mortos širdį.

— Iš tavęs, kaip iš ožio — nei vilnos, nei pieno! — pasakė porąkart vyras ir po metų su savo pagalviu persikraustė į svirną, greta samdinės mergos.

Kantri ir nebylė, nemokanti skųstis, ištrūkusi iš tėvo vergijos, Morta pasidarė nauju vyro įrankiu. Nejučiomis samdinė pasijuto tikroji šeimininkė, o ji, teisėta žmona — vyro irjo meilužės tarnaitė.

Tuo tarpu tėvelytis, į kurio dusulį ir kranksėjimą Kriauza dėjo visas viltis ir net mažų skolų pasidarė, tikėdamas greitu laiku būsiąs uošvynės ponas, ne tik perleido savo grabą kitam, bet staiga tokiame amžiuje atkutęs, pasirišo po kaklu šilkinę skepetaitę ir ėmė ilgais pasisveikinimais ir atsisveikinimais delnus šildyti kaimo našlėms. Retą dieną tėvelytis nepertrapsnodavo įsigėręs ir, matyt, bobų sijonams nepakako smulkių: netrukus pradėjo retinti giraitę. Suprantama buvo žento baimė, kai apylinkėj viens kitam pateikę klausimus: „Na, kur šį rudenį šoksime?“, be kitų porų, vienu balsu visi minėjo:

— Tiesa, tiesa! Mockų tėvelytį užmiršome!

Kriauza nerado vietos. Jam atrodė, kad rauplėtoji Morta, kurios menkas kraitis seniai išsibarstė smulkiems reikalams — tėvelyčio klastos darbas. Žentas suprato, kad senio kosulys ir skundai greitu galu buvo tik paprasta gudrybė atsikratyti dukters. Senasis prisimerkėlis nutarė savo gyvenimo nuobaigas pasaldyti viena tų bobšių, kurioms taip patiko jo kosulys ir neilgas povestuvinis gyvenimas.

— Tu, — pasakė kartą priėjęs prie pačios Kriauza, su kuria jau seniai užmiršo svarstyti bendrus reikalus, — žiūrėk! Senis kvaišta. Nueik pas kunigą ir tegul pasišaukęs subara... Kas matė tokiuos metuos su piemenėmis!..

Morta, įsirišusi puskapį kiaušinių, apsilankė pas kunigą. Skundėsi ji ne savo vyru, bet tėvu, pradėjusiu palaidą gyvenimą. Po savaitės, pravažiuodamas keliu, tėvelytis sustabdė savo širmį ir, per šimtą žingsnių prisiartinęs prie lauke grėbiančios dukters, šūktelėjo:

— Jūs man kelio nerodykite, aš pats žinau! Girdite? Gyventi manęs nemokykite!

Kunigo pamoka dar labiau suerzino senį, kuris gyveno jau ne savo, o bobų protu. Morta tėvui nieko neatsakė. Nieko ji nesakė ir vyrui, kuris uostinėjo kaime liudininkų, norėdamas jų pagalba „uždėti“ uošviui globą. Pora tokių atsirado, pasižadėjusių teisme parodyti apie subeprotėjusį senį. Sudaręs teismo keliu globą, Kriauza tikėjosi išgelbėsiąs sau palikimą, į kurį kėsinosi bent keletas našlių.

Taigi šiuo metu kraujančio atolą galvoje su kosi panašios mintys.

Baigęs kraiguoti paskutinę kupetą, Kriauza grįžo prie darbo pradžios, pasiėmė ten numestą švarką, iškratė šiukšlių pribirusias kurpes ir patraukė namo. Ties upeliuku, jis stabtelėjo: šuo Rudis kažką smarkiai ėmė. Jis lojo gerokai nuo namų, laukuose.

„Ežį rado“, dingtelėjo žmogui, ir jis sužingsniavo, bet šuo, pajutęs netoliese šeimininką, dar labiau užkimdamas puolė.

„Velniai ten jį!“ balsu nusikeikė Kriauza ir sušvilpė. Šuo neklausė. Norėjo jau numoti ranka, bet pasuko atgal, spėliodamas, bene tik piemuo nebus palikęs lauke gyvulio. Šuo įsispyręs kojomis, slinkdamas atatupsčia, lojo į tamsą. Apsidairęs žemėje ir nieko ten neradęs, šeimininkas šakės kotu piktai bakstelėjo Rudžiui į nugarą ir negarsiai prašvokštė, lyg ko privengdamas:

— Kvaily vienas, namo!

Gyvulys atsikrenkšėjo, urgzdamas pabėgo į kitą šulinio pusę ir vėl įniko kiauksėti. Šulinys buvo pasilikęs iš senų laikų, kai vienais sausros metais buvusis šio ūkio savininkas, ieškodamas vandens, jį išsikasė slėnio dugne. Jo sutręšusių sienojų rentinys spėjo įsmukti į žemę, ir tik žinantys atskyrė jį iš tolo. Takų arti nebuvo, todėl šulinio aptvėrimu niekas nesirūpino. Kartais, kai prisipildydavo vandens, jis praversdavo markyti linus ir karnas, bet dažniausiai ten skandindavo kačiukus. Tuo buvo gera, kad gyvulėliams nereikdavo raišioti po kaklų akmenų: jie nepajėgdavo išsikapstyti gličiomis, mulu ir kerpėmis apžėlusiomis sienomis.

Savisaugos jausmo stumiamas, priėjęs arčiau šulinio, Kriauza išgirdo keistą, silpną, tartum, iš oro atklydusį riksmą. Visu jo nugarkauliu perėjo šaltis, ir ežiu atsistoję plaukai pakėlė šiaudinę skrybėlę.

— Kas ten?! — suriko jis, išplėtęs akis į tamsą, ir nusitvėrė šakę gintis.

Ir vėl antrąkart, toks pat prislėgtas, lyg iš tuščios statinės išėjęs švokštimas, atsiliepė kažkur žemai. Šuo grįžo ir ėmė loti prie šeimininko kojų. Šį kartą Rudžio karingumas buvo reikalingas: nors ir ne perdaug prietaringam Kriauzai oras pakvipo velniu, kuris, žmonių pasakojimu, šiose vietose, pasivertęs didžiuliu kelmu, laužė ratus, savo bliovimu gąsdino naktigonius ir ne kartą su muzikantais mainė klernetomis, įkišdamas jiems nudvėsusio arklio koją.

— Ge-el-bė-ki-te!.. — pasiekė ausį šauksmas, išėjęs iš šulinio.

— Kas ten-n-n?! — kiek atsigavęs, tačiau dar ne visai atsikratęs baimės, paklausė Kriauza.

— Moo! Aš Mo-ockus, iš Paparty-y-ū-y!.. Dabar žento baimę pakeitė ūmus pyktis:

— Valkiojasi girtas naktimis... ramybės žmogui neduoda! O kas liepė čia lįsti? Per baltakę jau ir tako nerandi? Tfu, kad jį kur! — priėjo žentas prie rentinio.

Gerai neišgirdęs ar apsidžiaugęs greita pagalba, tėvelytis ilgai šaukusiu, užkimusiu balsu subaubė:

— Ge-elbėkit! Grimstu!

— Grimstu, grimstu! — atkartojo viršuje. Pakeltas šulinio dumblas stipriu tvaiku mušė į pasilenkusio uoslę. — Dievs nubaudė, tėvelyt... Tavo metuose šitaip, po kelių rujas? A? Per siauri jau keliai vieškeliai!

— Paleistuvi! — drauge su vandens ir dumblo plekšėjimu, pažinęs žento balsą, piktai suriko tėveliukas. — Natacijų atėjai skaityti skęstančiam žmogui!.. Ištrauk, galgone!

— O kad šitaip, tėveli, — ir būk čia!.. Ir maitinkis varliokais!

— Galvažudy!.. — tuojau sukriokė giliai, po Kriauzos kojomis. — Aš tave... už tą šulinį... pa — so — dinsiu! Tu mane įstūmei! Svietkus pastatysiu! Gii-irdyt norėjai!... kau-u ištrauk!

Žentas tuojau paleido žemyn griausmingą savo atsakymą:

— Neišsipagiriojai, tėvelyti, a? Paminkyk ten moliuką, ot ir paminkyk. Matysim, ką rytoj giedosi!

Tėvelytis dar smarkiau nusikeikė, pagriebęs sviedė aukštyn dumblo, bet krisdamas jis užlipino nelaimingajam akis. Į pakartotinus šauksmus niekas neatsakė. Viena akimirka pamatė save tėvelytis tysantį, lyg žiemai užmigusią varlę, su vabalų nugraužtu veidu, ir ne savo balsu suspiegė, nagais kabindamasis į slidžias, mauruotas sienas:

— Ma — tau — šėli, o — ovanok! Aa — tau — šėli, imk žemę, viską imk! Matau — šiuk.. Ilgai gaudė šuliny verksmas, kol žalsvo dangaus skliaute vėl pasirodė žmogaus galva:

— Kilpoj ir vilkas meilus, o duok jam valią... Netikiu, tėvelyti: apgavai mane. Žadėjai giraitę užrašyti... Sukišai toms kalėms... Žinau, kad sukišai...

— Mataušiuk, iškelk mane... ar tu nebijai pragaro! Sakau viską užrašysiu... tik priimsite mane ant kampo amžių baigti... Brrr Šalta, Mataušiuk...

— Šalta... Žadėjai treigį kumelį atiduot, o pardavei. Baronką pirkai? Tm! Pasoga, kaip sloga: iščiaudėjau ir nepajutau...

— Mataušiuk, prieš tave melavau, prieš Dievą nemeluosiu: neilgai man gyvent... Tavo, viskas tavo. Imk!!

Viršuj tylėjo.

— Žalty tu! Pražudysi dūšią... — pakilo baubimas ir vėl nuslydo atgal į tamsią kiaurymę. — Ū-ū-ū! Žmonės!! Gelbėkite!

— Meluoji! — vėl atsiliepė balsas, ramus, kaip dangiškojo teisėjo, kuriam šią valandą negrėsė pavojai. — Vekselį sakei pakasavosi, ką dvigubą išdaviau... nepakasavojai. Dar keiki... gal aš tave čia įgrūdau? Dievas nubaudė už paikystę.

— Virvutę kokią, Mataušiuk! Atsinešk... ant tastamento popieros, sušauk liudytojus, prieš visą kaimą pasirašysiu... Va, čia! Norėjai per teismą mane durnu apšaukti, nepykstu aš... Durnas buvau…

— Išgirdo... — sumurmėjo žentas. — Suuodė! Na, — pasilenkė Kriauza į šulinį, — palauk!

Ir nuo šulinio žmogus nuėjo. Vandeny sutalaškavo. Silpnas maldavimas palydėjo tilstančius žingsnius:

— Kopėčias, Mataušiuk!..

Paskutinių žodžių atsitolinęs jau negirdėjo. Mosuodamas šake, jis ginė namo šunį, kuris vis dar bandė pasilikęs loti. Netoli namų grįžtantį pasitiko varpų gaudesys. Kriauza, savo papratimu, nusiėmė skrybėlę, persižegnojo ir, nieko namams nesakęs, norėjo eiti iš priesvirnio pasiimti kopėčias, kai jo pakinkiai sudrebėjo. Kažkas jam artimas be garso, tik vienu alsavimu pakuždėjo, atsakydamas į baisias, jo galvoje užvirusias mintis...

Kriauza, pats savęs nejausdamas, lyg per tirštą pievos žolę, įbrido į vidų, numetė skrybėlę ir valdydamasis, ne savo balsu, kaip jam atrodė, pasakė:

— Šiaip taip užbaigiau. Dievas duos — rytoj susivešime... Bandžiusiai uždegti lempą mergšei dusliai burbtelėjo:

— Mesk! Niekas čia neskaito ir nerašo. Atėjo miegas, ir drėptis! Galite ir tamsoj prisiryti. Paskum žibalo — muilo, žibalo — muilo! Iš kur tuos pinigus peši?!

Tamsoje sušiuseno basų kojų padai, ir greitai ant stalo kampo atsirado dubuo, pasiskleidė šiltas bulbienės garas. Šeimininkas, ilgą valandą žiūrėjęs pro langą į tamsą, pakilo, lyg iš miego pažadintas, ir nematomiems kambary pranešė:

— Tegul ataušta... Nueisiu tą šulinį užkalt. Pats vos neirioglinau... ir gyvulys gali...

Moterys matė, kaip su lentgaliais ir kirviu jis nuėjo į daubos pusę, daržinėj uždaręs šunį.

MAŽASIS IR DIDYSIS

Verandoje, plačioje vytinėje kėdėje, įsisiautusi į gėlėtą šilko „šlafroką“, sėdi vidutiniško amžiaus moteriškė ir skaito romaną. Retkarčiais jos nedidelė nosis krusteli, jau pradėjusios ryškėti veido raukšlės susimeta ties paakiais, ir tuomet, išsiėmus iš „šlafroko“ rankovės atlapo nosinaitę, ji rūpestingai nusivalo ašaras. Netoli jos kojų, apautų rausvais naktiniais batukais, guli didelis, taškuota galva, atkritusiais mėsingais žabtais, šuo Kvintetas, ir įsimylėjusiomis akimis stebi ponią.

Užgulę stalą, prie šaškių lentos, murpso Antanas Dūda, muzikos mokytojas,pilkai gelsvu, panašiu į Kvintetą, taškuotu pakaušiu ir sūnus gimnazistas, taip pat Antanas. Kartoninė šaškių lenta nuo ilgo ir dažno vartojimo jau nusitrynusi. Keliuose jos kvadratuose kekso pora misinginių sagų, su Vytimi, iš seno Siemaškos švarko, kada jis dar buvo nuovados viršininkas. Tėvas ir sūnus žaidžia greitai, azartiškai. Tik pradėję partiją, jie stengiasi išsikapoti, kad galėtų pakeist nemalonias akiai sagas tikromis šaškėmis.

— Tu ten nelaikyk po pilvu. Nukirtai, ir mesk kur vieta... — pastebi sūnui didysis Antanas ir po valandėlės priduria: — Nepasižiūrėk, ir pasideda vėl... Duok šen!

Mažasis Antanas kilsteli į didįjį užsiverkusias akis ir nori kažką sakyti, bet tėvas nervinga ranka surankioja iš po sūnaus pašonės baltus rutuliukus ir triukšmingai juos sukrečia į medinę dėžutę. Ant dėžutės šono parašyta „Maikėfer“ ir nupieštas didelis ūsuotas karkvabalis.

— Važiuok, ponas!..

Sūnus kurį laiką, įsikandęs pirštą, žiūri į lentą, paskum ryžtingai kelia savo šaškę ir, šokinėdamas ja per priešo rutuliukus, paliesdamas tuščius kvadratus, plonu, graudžiu balsu sako:

— Viena, dvi trr — rys…

Padėjęs į vietą savo šaškę, grįždamas atgal, mažasis laisva ranka ima nukirstąsias.

— Pa — lauk! — sustabdo tėvas sūnų, rūsčiai žvilgtelėjęs pro akinių viršų. — Kur trys? Kokios trys? Dėk atgal!

— O — o štai... — rodo mažasis žygio eigą, bet nukirstųjų akių nepaleidžia.

— Padėk, sakau! — tėvas smarkiai tviksteli per sūnaus atkištą kumštelę, ir šaškės, triukšmingai nukritusios, išsibėgioja grindimis.

— Tuoni! — atsiliepia priekaištingu, perspėjančiu balsu moteriškė, kilstelėjusi nuo romano apsiašarojusias akis ir ilgai ilgai jomis stebi vyrą. Šuo Kvintetas taip pat ilgai žiūri į šeimininką. Bet didysis Antanas ir nemano atsigręžti į tą pusę, kur jo laukia dvi akių poros, tik, rusindamas pečius, lyg norėdamas iš jų išsilaisvinti giliai įsitūpusią galvą, ryja pro akinių viršų ėmusį mikčioti sūnų.

— Tik nepasižiūrėk, — tuoj nusuks. Užaugs išeikvotojas...

Antanėlis staiga užsidengia veidą rankomis, lyg gindamasis nuo smūgio, ir pradeda kukčioti.

— Tuoni! — suskamba moteriškė jau garsiau ir pikčiau. Ji net pakelia nuo kėdutės kojas ir atrodo, kad puls vyrą ūmai, iš pasalų, bet neatsiliks ir Kvintetas, kuris taip pat kilsteli. — Kaip tau nesarmata? Nerandi sau geresnio užsiėmimo? Ar tu nepaleisi to kūdikio?

Bet tuojau pat meiliu balsu: — Antanėli, eikš pas mane...

— Ko čia toniuojies? — pusiau grįžtelėjęs į žmonos pusę atsiliepia didysis Antanas. — Teisybės negaliu tokiam pasakyt? Pamokyt nevalia? Aš jo be reikalo nebaru, būk rami!

Tėvas, kiek palaukęs, keliasi, daugiau jau nieko neatsako į žmonos dūsavimus ir, surinkęs išsimėčiusias šaškes, vėl grįžta prie stalo:

— Gana, gana! Pabirbei, — laikas ir užmiršt. Važiuok!

Praeina dar valandėlė. Didžiajam vis raginant, mažasis ilgai gręžia delnais akis, paskum jas nusivalo nosine, išsišnypščia ir šliurpčiodamas, vis nepaleisdamas nosinės, nežiūrėdamas į tėvą, paeina. Tėvas, norėdamas suraminti partnerį, atlaidžiu, nors ir susirūpinusiu balsu sako:

— Paeita nešlecheckai... Ne — šlechec — kai... Ahm… visai... nešlecheckai… Didysis Antanas vėl mosteli ore ranka, lyg čiupdamas musę, paskum ima vieną šaškę, antrą, grįžta prie pirmosios ir galų gale stumteli visai iš kito šono. Mažasis Antanas, prikandęs apatinę lūpą, net su raukšle kaktoje, prasiveržęs pro išretėjusią tėvo kariuomenę, smarkiai žygiuoja tiesiu kampu į damas. Didysis tokiu pat greičiu ima ginti ir savo favoritę, dainuodamas:

Turi katins sau kačiukę, Turi žąsinas žąsiukę...

Sūnus, pakišęs kirsti netoli damų linijos, nuima paskutinę didžiojo Antano viltį ir, triukšmingai mesdamas į dėžutę rutuliuką, sako:

— Vuo!

Tėvas vėl žvilgteli pro akinių viršų į sūnų, piktai palydi jo džiūgaujantį judesį ir, susivaldęs, atsikerta:

— Vuo — vuo — vuo! Didelis daiktas! A-jai-jai! Še, griebk ir šitą! A-jai-jai, nepasieki, ponas? Nepasiekia... mūsų ponas nepasiekia... O gal šitą?

Didysis Antanas prasmunka su viena į damas ir, patrynęs rankas, atsilošęs kėdėje, linksmai pasiūlo:

— Lygiom, ponas?

— O — o šiu — gausiu! — kietai, nuspręstai atsako Antanėlis, netyčia sušveplavęs, ir šį jo ryžtumą patvirtina triskart šliurbtelėjusi nosis.

— Gerai, — staiga pagyvėja didysis, sukrutęs visu kūnu, — šiugauk, ponas, tik šiugauk... Jau maldauju, ponas, tik kaip nors malonėkit šiugaut...

Sūnus ima kryžmai šaudyti aplink vienintelę tėvo damą, kurią šis, ilgai neapsistodamas, vedžioja iš vieno lentos galo, į kitą.

— Šiugavai? O jeigu šišia atsistosime, ponas? A, Tamsta čia?. Tamsta čia, malonėjote... gerbiamasis? O kad mes šišia, ponas?.. Ahm... Tamstos kombineišion tikrai baišuš! U-jo-joi, koks baišuš!

Mažasis neatsiliepdamas stato slastus po slastų. Muzikos mokytojas, neišeidamas iš didžiosios linijos, didvyriškai laikosi. Tik vienu kartu didysis nuščiūva ir, lyg pelė katės užpulta, taikosi lįst čia, ten, bet jau noroms nenorams tenka kirsti pakištąją ir atiduoti savo.

Didžiojo Antano žiaunos krusteli: betrūksta menkos priežasties, ir jis, pykčiu, gėda verdantis, išsiverš pro kraštus. Mažasis Antanas norėtų pakilti, bėgti kur nors į sodą, kiemą, bet tėvas, pro nosį šnypšdamas, vėl sudėlioja šaškes, ir prasideda revanšas. Mažasis gerai žino, kas tokiais atvejais atsitinka, jei laimi jis keletą kartų iš eilės. Pralaimėti didžiajam dar baisiau: prasideda, niekinimas, kikenimas, plaukų vėlimas.

— Ė, ponas, kapuckin? Tridi ridi rašką, gavai rudą šešką?.. A, gavai? Tik nepradėk birbinti, vis dek muzikantas nebūsi!

Jeigu Antanėlis tvirtai laikosi, tėvas nenusileidžia:

— A, a, a! Jau, jau birbia lūpa! Pradėsi, pradėsi! Kurgi nepradės vargšelis, — dvarą prakišo!

Ir tol didysis trina, slegia mažąjį savimi pasitikinčia tėvo ir auklėtojo jėga, kol neatbėga iš kambario ar nepakyla nuo kėdės didžiojo pati, o mažojo motina ir dar šuo Kvintetas. Tuomet Antanėlis tikrai ima verkti.

Prasideda revanšas. Iš lėto, vengdami staigmenų, priešai supa vienas kitą. Didžiojo Antano kaktoje sublizga prakaito lašeliai: trys jo rutuliukai galėtų spirtis, bet neįstengia nė iš vietos pajudėti. Didysis dar arčiau palinksta prie lentos ir ilgai rymo, krutindamas juodus antakius. Antanėliui atrodo, kad ir vabalas, išpieštas ant dėžutės, ima krutinti ūsus, o greitai ir šuo Kvintetas...

Ūmai, pakėlęs ranką, tėvas, lyg išnirusiu iš plaštakos smiliumi, pagrūmoja po Antanėlio veidu. Sakytum po žaibo, sudunda ir perkūnija: — Tuman...nesišaipykčia! Antanėlis ir nemano šaipytis. Bet kol nevėlu, jis bando iš užstalės pasprukti.

— O kur ponas? Prie futbolų... Drabužį plėšt? Pamokas išmokai? Sėdėk čia! Pinta kėdė subraška:

— Tuoni?

— Penkis kart penki? Na? Man čia nemurmėk, atsakyk ką klausiu...

— Tuoni, ar nesiliausi! — sako motina, padėdama ant kelių romaną — Fui, dar vadiniesi pedagogu!

— Peda — agogu! Pedagogu! Tavo kykas — tavo ir dalykas. Turi po nosim, ir skaityk. O aš jau žinau, kaip reik su tokiu. Na penkiskart penki!

Antanėlis neatsako. Neatsako todėl, kad dauginimo lentelę jis jau praėjo pradžios mokykloje ir jam net drovu į tokius niekus atsakyti, lygiai kaip drovu jam dabar būtų gatvėj jodinėti ant medinio arkliuko Gal supratęs tėvo pašaipą, mažasis pasipurto ir pirmąkart garsiai, dauge su verksmu užprotestuoja:

— Tėtė pralošė, tai pyksta...

— Ką? — atsistoja didysis Antanas visu savo ūgiu. — Šitaip jau su tėvu?! Į akis, į akis jau kimba? Kad taip, tai — marš!

Didysis Antanas, lyg kietomis replėmis, nusitveria mažąjį už ausies ir tempia per verandą. Antanėlio motinos ir didžiojo Antano žmonos krūtinė kilnojasi aukštyn ir žemyn, o akys svaido žiežirbas.

— Tuoni! — surinka ji ir trypteli minkštu bačiuku į grindis. Gėlės vazonuose sudreba, Kvintetas atsistoja ir laukia savo ponios įsakymo.

— Klaupk čia! — šaukia didysis, nekreipdamas dėmesio į moters perspėjimą. Antanėliui ir netenka savo valia atsiklaupti, — tėvas jį patupdo smarkiu timptelėjimu, pagrasindamas: — Kad būtum čia, kol grįšiu.

Paskum trinkteli vienos, antros durys, kniaukteli katė, kuriai ponas privėrė uodegą: didysis išeina pasivaikščioti.

Vėl subraška pinta kėdė ir minkštais, švelniais žingsniais prieina Antanėlio mama. Ji mažajam nušluosto ašaras, pakelia jį ir nusiveda pas save į kambarį.

Antanėlis gauna šokolado. Jo galva priglausta prie motinos, kuri švelniai jį glosto. Čia pat ir Kvintetas gainioja nuo savęs muses, garsiai kalendamas dantimis. Mažasis aprimsta. Pirštą padažęs ašaroje jis pradeda piešti sienų apmušaluose paukščiukus.

Ir pradeda Antanėliui atrodyti, kad jis sėdi klasėje, visi vaikai pavirsta šaškėmis, jis nukerta geografijos mokytoją ir numeta į didelę dėžę.

— Dama! — surinka kažkas jam į ausį. Antanėlis krūpteli, šokoladas nukrinta ant grindų. Kvintetas pakreipia taškuotą galvą, apuosto šokoladą ir netrukus taip pat užsimerkia.

SĄŽINĖ

Buhalterio kontoristo Tijūnėlio namuose viešpatavo prislėgta ir netikra nuotaika. Prieš porą valandų juos pasiekė baugi žinia: įstaigoje, kur dirbo Tijūnėlis, kilo gaisras. Ugniagesiams atvykus, liepsna jau buvo spėjusi sunaikinti dalį buhalterijos knygų ir dokumentų. Mačiusiųjų paskalų, dūmas įsigavo vidury didžiosios salės, iš laužan suverstų popierių ir knygų.

Pirmoji Tijūnėliams apie gaisrą pranešė kaimynė, ponia Sugintienė. Lyg tyčia, paties buhalterio nebuvo. Pasilikusios namuose žmona ir jos motina nesumetė, ką atsakyti. Baigusi pasakoti naujieną ir kelis kartus ją pakartojusi, kaimynė, su neslepiamu smalsumu, reikšmingai peržvelgė naujus Tijūnėlių buto baldus. Apsistojusi ties modernia spinta, ji tartum nusprendė: „aha, dabar man viskas aišku“, ir atsisveikino.

Buhalterienės ir jos motinos akyse įsižiebė nerimas. Kaip sėdėjusios jos ir pasiliko sėdėti, sužiurusios viena į kitą. Motina ir duktė labiausiai už viską bijojo gaisrų ir pamišėlių, nespėjusios gerai dar pagalvoti apie kitas šios naujienos puses. Ypač viena aplinkybė vertė abi nerimastauti: prieš keletą savaičių Tijūnėlis paklojo ant žmonos kelių trisdešimt tūkstančių, girdamasis laimėjęs loterijoje. Visą vakarą buhalteris išlaikė žmoną ir uošvę „aukso karštligėje“, su pasigardžiavimu jas vaišindamas nuostabiais sumanymais. Tik eidamas miego jis prisipažino nespėjęs pinigų inkasuoti ir parsinešęs juos namo. Tuo metu Tijūnėlis pavadavo išvykusį atostogų reikalų vedėją, perėmęs iš jo ir kasos reikalus. Bet kelios dienos prieš gaisrą reikalų vedėjas Klupšas grįžo prie savo stalo.

Buhalteris visi metai tvarkingiausiai pareidinėdavęs ne vėliau dešimtą, ūmai kažkur įstrigo.

Belūkuriuodamos moterys seniai užmiršo vakarienę ir siuvinėjamus pagalvėlius. Pro lietaus šnarėjimą klausėsi, bene išgirs pažįstamą bildesį laiptuose, ir dūsavo Dūsavo ilgai, vis baisesnių daiktų prisigalvodamos. Joms pradėjo atrodyti, kad visi tie daiktai, kuriuos jos liečia rankomis, įgyti už svetimus pinigus.

Abi iki vėlyvumo nesulaukusios Tijūnėlio, spėdamos bloga įvykus, pradėjo gelbėti tai, kas dar buvo galima išgelbėti. Pirmiausia užtempė ant aukšto radijo aparatą, naują dulkių siurblį ir kitus paskutiniu laiku įgytus daiktus.

Braukdamos ašaras ir kartodamos: „Ne, Stasiukas to nedarė... Oi, Dieve, kaip baisu!“ jos buvo bestumiančios ir fotelį, kai duryse pasirodė buhalterio stuomuo. Jis įėjo ne kaip paprastai, lyg pasiklydęs, ir stabtelėjo, peržengęs slenkstį. Jo išblyškusiame ir pailgėjusiame veide buvo matyt didelis nuovargis ir susikrimtimas.

— Na, o čia dabar?! — negarsiai, tačiau kietu šeimos despoto balsu paklausė Tijūnėlis, neištraukdamas rankų iš sulyto apsiausto kišenių.

Uošvė ir žmona sumišusios dirstelėjo viena į kitą.

— Manėm, tave suėmė... Girdėjai, kas pasidarė? — slopiu ir nedrąsiu balsu prašneko žmona, be jėgų krisdama į fotelį.

Buhalterio skruostai įdubo, kakta susiraukšlėjo. Ištraukęs abi rankas iš apsiausto kišenių, jis sumosavo ir suriko:

— Žioplės! Už kamane suims? Kas suims? Durnaropių apsirijote? Šaukdamas Tijūnėlis įėjo į kambarį ir apsidairė.

— Kur radijas?

Uošvė atbula atsitraukė į gretimą kambarį. Ši prasta moteriškė, gyvenusi iš žento malonės, neturėjo nė mažiausių tų, jau į patarlę įėjusių, uošvės bruožų: kivirčų metu ji visuomet kiūtino į savo kampą, kaip niekuo dėtas įnamis.

— Sakėm, jeigu... jeigu tave kratys, — paaiškino žmona ir pravirko.

— Ką kratys? Kas turi teisę kratyti? Vagis aš, ar ką, po velnių?! Valdykite nervus, sakau jums! — brukdamas nuolat rankas į kelnių kišenes ir vėl jas ištraukdamas, su nusmukusiu kaklaryšio mazgu ant krūtinės, Tijūnėlis šuoliavo aplink fotely susigūžusią žmoną, sakytum tyrinėdamas, iš kur ją būtų geriau pulti. — Tfu, pliurpos!

Buhalteris užsitrenkė pas save kambary, bet greitai vėl pasirodė, norėjo kažką sakyti ir antrąkart užsitrenkė. Namuose įsiviešpatavo nyki tyla. Tik buvo girdėti, kaip, aprimus lietui, nuo stogų klegeno vanduo ir, pro atvirą langą įlėkusios, į lempos gaubtuvą daužėsi peteliškės. Nuraudusi, sudrėkusiais veidais, moteris atsikėlė, priėjo prie spintos, paėmė iš jos porą lėkščių ir išėjo į virtuvę. Paskum ją nusekė ir motina.

„Vadinasi, galvojo žingsniuodamas Tijūnėlis, panašu, kad ir aš galėjau... Pasėdėjai porą dienų prie kasos — vagis. Graži visuomenės nuomonė! Ir apie tave šitaip galvoja namiškiai... Puikus feljetonas! Tos pliurpos, ko gero, dar išpranašaus: šauks tardyti... Tegul tardo — neišsigąsiu! Nieko nepadariau, ir nėr ko jaudintis. Nejaugi, — staiga atsisėsdamas ant lovos jis savęs paklausė, — nejaugi Vaciukas pakūrė? Panašu, kad Vaciukas: ponai, šeštadienį pas mane... ponai, sekmadienį pas mane... O pas Vaciuką grybeliai — „Martel“, grybeliai — „Martel“. Rygos artistei šinšilą nupirko. Mėmė! Jau kartą su uodega eketėj žvejoji — mokėtum ir ištraukti: sudėjo į krūvą knygutes, apipylė žibalu, dar vatos iš pamušalo, še, dek! Pasėdėk dabar, pasėdėk, gyvate! Uch!“

Buhalteris pasipurtė, lyg čiaudulio apimtas, atsistojo ir vėl pradėjo nervingai žingsniuoti.

„O jeigu jis neprisipažins, nebus įrodymų“, — dingtelėjo Tijūnėliui, ir kažkaip jis pamatė Vaciuką: lūpų kampučiu suspaudęs cigaretę, vieną akį primerkęs nuo tabako dūmų, jis dalijo kortas. Ant dešinės Vaciuko rankos piršto tviskėjo didelis žiedas...

— Ametistas! — kalbėjo jis savo svečiams ir iš eilės visiems leido žiūrėti. Buhalterio sieloje kilo baimė, bet ji neturėjo ryšių su šiuo vaizdu. Jis atsiminė ir jau šimtąjį kartą šiandien atsiminė, kaip lengvai, net gerai nepatikrinęs, priėmė iš Vaciuko kasos reikalus, o paskum vėl be atskaitomybės viską grąžino. Štai, dėl ko jis krimtosi ir negalėjo sau dovanoti.

Žmona pašaukė valgyt, bet pati prie stalo nepasirodė.

Ilgai buhalteris kramtė dešrą, nejausdamas jos skonio, apstulbusiu žvilgsniu sustojęs ties duonos kraitele. Vienu tarpu jam kniūstelėjo, kad apačioje atsivėrė durys ir laiptais kažkas pradėjo lipti. Jis liovėsi kramtęs ir su kąsniu burnoje laukė. Po valandėlės vėl pradėjo iš lėto kramtyti. Guosdamasis, kad niekas neatėjo ir neateis, sausu balsu, kuris davė suprasti, jog pyktis dar neatsileido, tarė:

— Galite būt ramios.. Kas padegė, tą jau čiupo.

Tačiau ir šiuos žodžius girdėjusios nepasirodė atlyžusios: paaukojusios visoms moterims bendrą smalsumą, jos dargi nepasiteiravo padegusiojo vardo. Tik po kiek laiko abi, kaip žvakės, sustojo ant slenksčio, Tijūnėlis pridūrė:

— Ot, ir jūsų geriausias, meiliausias!..

— Vaciukas? — paklausė žmona, prisišliedama prie motinos. Jai net kojos nutirpo.

„Geriausiu ir meiliausiu“ Tijūnėlienė su motina buvo apšaukusios Klupšą, draugų vadinamą Vaciuku. Porą kartų buhalteris buvo atsivedęs į namus reikalų vedėją. Savo elgesiu, gražiomis manieromis, o ypač dideliu brangiu žiedu jis per vieną vakarą pavergė abiejų moteriškių širdis. O kai išeidamas svečias priglaudė prie uošvės rankos savo švelnių ūsų šepetėlį, kaimietei ištryško ašaros.

Į šį klausimą buhalteris atsakė triumfuojančiu žvilgsniu. Tokiu būdu jis dar kartą pasirodė teisus, nes savo laiku pradėjo žmonai kiekviena proga kišti Vaciuką, kaip išauklėto vyro pavyzdį, Tijūnėlis įširdo ir burbtelėjo: — Tuščias fruchtas!

Šiandien jo žodžiai pasitvirtino, bet dėl to nebuvo lengviau. Visą naktį buhalteris vartėsi lovoje, degiojo papirosus, vėdino kambarį ir krimtosi, krimtosi. Kad ir kaip save tramdė, bet dėl rytojaus dienos buvo neramus. Jis būkštavo, kad skęstąs Klupšas gali bandyti ir jį purvu aptaškyti...

Tik švintant, neužgesinęs lempos, viena koja įsispyręs į grindis, Tijūnėlis užmigo.

Praėjo kelios neramios dienos. Įstaiga, apsivaliusi nuo degėsių, vėl pradėjo darbą. Buhalteris kontoristas, tartum, sumainė su kuo nors dvasiomis: jis nuščiuvo ir ne tiktai nuščiuvo, — atsisakė nuo kai kurių įpročių, kurie buvo nepamainoma įstaigos garsų ir tvarkos dalis. Taip kreipiantis kuriam nors: „Ponas Tijūnėlis, gal galima apyskaitos knygą...“ jis, visas sujudęs, atsiliepdavo:

— Tuojau, tuojau.. Apyskaitos knygą, apyskaitos knygelę, — ir pats nejusdavo, kai pradėdavo dainuoti: — Apyskaitos knygą su žaliais viršeliais...

Suradęs knygą, delnu pliaukštelėjęs ją, pridurdavo:

— Prašau apyskaitos knygą!

Ir po kiek laiko, jei vėl kas kreipdavosi, o darbo užverstas buhalteris kontoristas tuo metu nesuskubdavo pasitarnauti, stengdamasis neužsimiršti, vis niūniuodavo: „Kiek skolingas Apelbaumas... Baumas... Apelis Baumelis...

Galų gale jis taip įsidainuodavo, sumaišydavo vardus, jog tekdavo vėl jų teirautis. Iš šių Tijūnėlio būdo pareikštų buvo nesunku suvokti, kad įstaigoje jis būdavo šilkinis, nors namuose — ašutinis.

Bet po gaisro buhalterio visai nebeliko: džiūvo ir baigė smilkti. Porą kartųjį buvo iškvietę tardyti. Daugelis valdininkų šioje kolegos tyloje matė nešvarią sąžinę ir, žvilgčiodami į jį, kuždėjosi:

— Nežinau... bet galvos nedėčiau...

Tik kai reikalų vedėjas prisipažino nusavinęs šimtą tūkstančių, pakūręs įstaigą ir jau nebuvo abejonės, kad Tijūnėlio sąžinė gryna, tie patys tvirtino:

— Už poną Tijūnėlį aš būčiau galėjęs galvą dėti!

Laimingai pasibaigus pavojams, grįžus pasvirusiai reputacijai, iš lėto Tijūnėlis vėl atsigavo. Gal savaitei praėjus po gaisro, kai paskubintos Vaciuko bylos kaltinamasis aktas buvo surašytas, Tijūnėlis, su vienu valdininku išėjęs parūkyti, prisipažino:

— Žinote, bijojau. Visą kasą perėmiau netikrinęs., ir jis netikrinęs priėmė. Pasitikėk, jei nori.

Valdininkas, kurio nuoširdumu negalima buvo abejoti, Tijūnėliui atsakė:

— Bijoti nevertėjo. Jeigu jis taip pro pirštus žiūrėjo, jūsų vietoj būčiau glemžęs kokį penkiolika tūkstančių, ir šuo dabar nelotų...

— Ką jūs?! — įsižeidė Tijūnėlis ir pajuto, lyg jį būtų ne žodžiais, o varžytynių plaktuku užgavę į širdį.

— Kodėl ne! — vėl atsiliepė valdininkas įtikinančiai ir ramiai. — Jeigu jis sėdo dėl šimto tūkstančių, galėjo pasėdėt ir dėl šimto dvidešimt. Pats neskaitė, kiek išgriebė... Juk sakote, kad netikrinęs iš jūsų kasą perėmė?

— Na, taip! — patvirtino buhalteris, — pasikeitusiu balsu. — Na, taip... Grįžęs prie stalo, Tijūnėlis vėl nuščiuvo Šis naujas kazusas jam neišėjo iš galvos, o greitai ir visai tvirtai įsisėdo galvoje „Iš tikrųjų, — mąstė buhalteris, — jeigu būčiau griebęs kokį penkiolika tūkstančių — Klupšas padegė, Klupšai, ir atsakyk!“

Tą dieną buhalteris parėjo dar daugiau apsiniaukęs ir susikrimtęs, negu gaisro vakarą. Jau prieškambary jis paspyrė koja dviratį ir suriko:

— Čia dabar?! Kam tą griozdą atvilkote? Neturite vietos?

— Prašei nuimt... sakeisi važiuosiąs meškeriot, — atsakė žmona.

— Meškeriot? — išsprogino Tijūnėlis akis, įžengęs į kambarį. — Kas jums atėjo į galvą?! Vis su savo tvarka! Ką, ar mažas vaikas aš su tokia barškyne važinėt? Žioplės!

— Juk sakei... — nedrąsiai pridūrė pati.

— Sakei, sakei! — mėgdžiojo vyras, pagriebęs nuo kėdės kojinę su siūlų kamuoliu ir viską sviesdamas ant stalo. — Sakei!..

Burbėdamas jis nusiavė batus ir dar nespėjo apsidairyti, kai prie jo kojų uošvė padėjo šlepetes. Šis patarnavimas mažumą Tijūnėlį suminkštino, ir piktą žvilgsnį jis nukreipė į sieną.

— Ar dabar valgysi? — paklausė žmona.

— Ką čia dar klaust? Nevalgęs nebūsiu! Moters akyse sužvilgo ašaros:

— Nežinau, kas tau... ko tu toks nervuotas? Visa savaitę nesukalbamas... Kuo aš čia kalta?.. — ir ji užsidengė ranka veidą.

Tik vakarieniaudamas buhalteris bandė pasiteisinti: — Būtum ir tu nesukalbama...

Tijūnėlis buvo prasižiojęs dar kažką sakyti, bet mostelėjo ranka. Visą naktį jis vartėsi lovoje, degiojo papirosus, vėdino kambarį ir krimtosi krimtosi, kam nepaėmė.

VARTIKLIS

Priešus skyrė šviesi upė, matyt, visai negili, nes jos viduryje, lyg mažos salelės, kyšojo nukautų arklių pilvai, išbrinkę ir žvilgą saulėje.

Į sunkių patrankų ratų provėžomis ir raitelių išraižytus, ištryptus pasėlių laukus krito sviediniai, išversdami didelius, saulę užgožiančius žemės stulpus. Aplinkui be paliovos kaleno alkanos mirties dantys.

Kairiajame krante buvo įsikasę vokiečiai, o dešiniajame — rusai, tik vakar paskubomis atsitraukę per upę ir kalvose įtvirtinę bateriją.

Vasaros dienos karštis mirguliavo apleistuose kaimo laukuose. Nebuvo matyti nei žmogaus, nei gyvulio. Įaudrintas šūvių oras bangomis siautė žydinčius rugių plotus, iš kurių dulko žalsvi, duona kvepią debesys. Fronto vidury atsidūrusių gyvenamų namų, tvartų ir daržinių durys buvo atviros, ir sodybų kiemuose mėtėsi be tvarkos išblaškyti daiktai.

Netoli vienos sodybos, sprogus sviediniui, nuo kūtės stogo nušliaužė kažkas pilkas ir dunkstelėjo žemėn, Iš po užvirtusių ant galvos drabužių pasižiūrėjo godžios, nustebusios akys, o iš atviros burnos, per smakrą, tekėjo seilės. Tai buvo kokių devynerių metų berniukas, šviesių, ant ausų uždribusių plaukų, lieso ir išblyškusio veido. Prie krūtinės prispaudęs jis laikė balandį. Persliuogęs per tvorą, šlubuodamas, vaikas pradėjo bėgti slėnio pusėn. Kartais šiurpus ir prailgstantis žviegimas danguje bėgantį sustabdydavo, jis pritūpdavo, užversdavo aukštyn galvą ir dar labiau prispausdavo prie savęs paukštį. Vaiko žvilgsny ir judesiuose nebuvo baimės, tik nusistebėjimas ir mįslingas nerimas.

Jo amžiaus draugai šaukė jį Vartikliu, nors jo tikras vardas buvo Tafilius. Berniukas gyveno su savo senutė paskutiniame name prie upės, ant pačio slankiaus. Lūšna buvo sena, iš lauko aprūkusi, kažkada perstatyta iš pirties. Ties viduriu jos stogas buvo lūžęs ir atsitūpęs ant žemės. Kaime dėl to sakydavo: „Antai Stepų mamytės troba pasitursinus šokti“.

Stepų vardas, atitekęs senajai moteriškei ir jos sūnaičiui, išliko nuo ankstyvesnių laikų. Šeimoje, dabar sunykusioje, buvo eilė Stepų, kurie, neturėdami žemės, karta iš kartos vertėsi dailidžių, kubilių ir kalvių amatais. Įsisiautusi baisi liga, nuo kurios tino kūnai ir mėlynavo liežuviai, dar negirdėta tame krašte, paguldė stipriausius šeimos ramsčius. Liko tik Stepų mamytė ir jos sūnaitis, silpnas iš gymio, bet anksti pradėjęs svarstyti ir galvoti. Piemenaudamas kaimynams, Vartiklis pridurdavo namams. Ganymu vaikas ne visiems įtiko. Užmiršęs gyvulius, atsitūpęs prie mažo vabalėlio Vartiklis galvodavo, ko jis ieško žolėje. Galvodavo jis, kodėl varlė šokuoja, o nebėga tekina ir kodėl įsibridus į vandenį, kojos atrodo tartum kreivos?

Dvi burnos tenkinosi mažuma, o kol senutė pajėgė, mynė ratelį, audė drobes. Kartais, vasaros laiku, ji nunešdavo į miestą prirankiojusi kasę mėlynių arba bonką dielių. Dieles iš jos pirkdavo „kraujui nuleisti“ storoji Agafija, uriadniko pati, ir dar dvi ponios. Dieles su dideliu pamėgimu senei gaudydavo iš kaimo dumburių Vartiklis. Bet kai uriadnikas persikėlė į kitą šalį, o vieną nuolatinę dielių pirkėją „užsmaugė kraujas“, šio uždarbio moteriškė visai neteko, nors ir bandė pačias riebiausias dieles siūlyti puse kainos.

Tik antri metai Stepų mamytė, neišgalėdama be dviejų lazdų vaikštinėti, pasiėmė sūnaitį prie savęs ir ruošė jį elgetauti, mokydama poterių. Berniukas nenuogąstavo. Vaikštinėti po žmones su krepšiu ir pakaustyta lazda, kaip didysis Mykolas, žymiausias apylinkės elgeta, jam atrodė įdomiau, negu ganyti.

Vartiklis viską gera širdimi priimdavo ir būdavo paslaugus, jei tik kas jam gražiuoju įsakydavo. „Dabar klaupkis, pakelk akis į dangų... Nuleisk galvą. Muškis į krūtinę... Muškis! Ne ta ranka“, mokydavo senutė „Ką ten laikai saujoje? Išmesk! Sakyk paskum mane: meldžiame Tavęs, Viešpatie, teikis atsiųsti šitiems namams dovanąmylestos dangiškos“...

Berniuko smegenys buvo užimtos kuo kitu. Poterį išmokęs, greitai jį iškratydavo iš galvos. Teko Stepų mamytei trejus metus iš eilės berniuką vesti prie pirmos komunijos, ir jis vis nepataikydavo žegnotis. „Ir Šventos Dvasios amen...“ sakydavo dėdamas ranką kažkur prie juosmens. Kunigas, nepiktas ir juokdarys, mėgdavo Vartiklį paerzinti: „Vaike, tavo kryžius į šulinio svirtį panašus!“

Ilgiausiai iš komunijos dienų berniuko atminty pasiliko tik bažnyčios palubėj kabąs melsvas paukštis, išskėstais sparnais. Pirmąkart jį pamatęs, Vartiklis be galo apsidžiaugė ir suriko:

— Motule, karvelis!

Stepų mamytė jam kumštelėjo kieta, tartum medine, alkūne ir uždraudė pirštu rodyti į paukštį, kuris buvo ne kas kita, kaip Šventoji Dvasia.

O karveliai buvo vienintelė mažojo aistra. Laikė jis jų gerą tuziną porų: moliūginių, baltųjų ir tokių, kurių net vardų nežinojo. Daugiausia jis brangino vartiklius, mokančius kūlvertomis raižyti dangų, visuomet pasprunkančius iš vanago. Pirkdavosi juos arba išmeilikaudavo iš kito kaimo piemenų, kur retkarčiais išsiruošdavo deryboms, mainams, prisikimšęs kišenes senų spyruoklių, vielos ar sagų.

Buvo apylinkėj ir tokių, kurie, pavydėdami Vartikliui didžiojo karvelninko garbės, išsigalvojo atskridusius jo balandžius palesinti spirite mirkytais žirniais. Nusigėrusius ir apsvaigusius jie uždarydavo savo lizduose ir taip prisijaukindavo visam laikui. Bet ir Vartiklis nelikdavo skolingas: gavės spirito, tokiu pat būdu vaišino priklydėlius paukščius. Po ilgų rungtyniavimų kaimo karvelninkai su Vartikliu padarė sutartį ir bonkutes su spiritu sudaužė.

Vartikliu jį praminė nuo to, kai spindinčiomis akimis įsižiūrėjęs į padangėj kūlvertomis besivartančius karvelius, pats savęs nejausdamas, suplasnojo rankomis ir, nuo skardžiaus pasiritęs žemyn, išsisuko koją. Žmonės vis mėgdavo jį gundyti:

— Parodyk, Tafiliuk, kaip tavo kertikliai iš vanago paspruko!

— Ne kertikliai, o vartikliai! — pataisydavo karvelninkas ir vaizdžiai parodydavo. Ne kartą su šąlančiu krauju gyslose, sulaikęs kvėpavimą ir apžiojęs kumštį, iki kraujų kandžiodamas pirštus, jis sekė padangėje greitai didėjantį ir vėl debesyse išnykstantį mirties šešėlį. Ir ne kartą po ilgos, atkaklios kovos į laukus nukrisdavo tik baltos, krauju suteptos plunksnos. Vartiklis apžiūrėdavo jas ir keletą gražiausių įsidėdavo sau į kišenę. Tokiomis nelaimingomis dienomis, užmiršęs viską pasauly, jis valandų valandas ištūnodavo lūšnos kampe, po didžiąja lentyna. Kai Stepų mamytė, susirietusi į kamuolį, atkalbėdavo poterius už visą gausingą šių namų giminę, sausai atsikrankštusi sakydavo:

— Eitum miego. Ko ten žiuri į tamsą? Akis dar pakerės kas...

— Galvoju ir galvoju, — atsiliepdavo Vartiklis, lyg iš gilaus miego pabudęs — Jau daug sugalvojau... Prieš vanagus, gyvates sugalvojau…

— ... Per amžių amžius amen, — neklausydama anūko,užbaigdavo senutė dar vieną maldą, atsiminusi užmirštą šeimos narį, ir tuojau paskęsdavo savo mergautiniuose pagalviuose. Namuose ir pasauly įsiviešpataudavo tyla, kurios nesudrumsdavo nė vasarai lauke apsigyvenusio svirplio smuikavimas.

— Neklausi, ką galvoju... Kodėl neklausi? — pasiteiravo po kiek laiko Vartiklis ir, nesulaukęs žodžio, užsnūsdavo nenusirengęs.

Atūžęs karas nesudrumstė šio ramaus gyvenimo. Kas gyvas išbėgiojo, bet Stepų mamytė atsisakė trankytis dievai žino po kokias šalis, svetimuose ratuose ir tarėsi geriausia pasikliausianti Apveizda. Neišgąsdino jos nė kalbos apie artėjančius vokiečius, raguotus, su keturkampėmis galvomis.

Anūkas taip pat nenorėjo palikti savo karvelidės, nors šis didysis kaimo triukšmas: verksmai, daiktų krovimas, kasimas į žemę drabužių, varomų į girią gyvulių mauriojimas, bliūvavimas jam ir patiko.

Vienas nepajėgęs visko susiglemžti, kitas, palikęs paršingą kiaulę, seną ar luošą kuiną, prašė Vartiklio jais pasirūpinti, žadėdami atvežti dar nematytų, skiauterėtų karvelių.

Vartiklis tekinas skriejo iš kaimo. Šokdamas per griovį, vienoje vietoje jis pamatė išsišiepusį, atmerktomis akimis, su kraujo puta dantyse, šunį. Arčiau prislinkęs, vaikas nepaprastai nustebo. Šuns buvo tik pusė: galva ir pirmutinės kojos, o už kelių žingsnių — išrausta duobė. Berniukas dar sparčiau pasileido namo. Pasiekęs kiemą, jis sulėtino žingsnius. Stepų mamytė, gulėjusi tarp kubiliukų, neišgirdo jo įeinant.

— Karas ir karas... šuo jau negyvas... — prašneko vaikas, išplėtęs akis į senę. — Kodėl karas?

— Dievulėliau tu mano, kur tu trankaisi? Pats neėdęs, dar mane seną marini. Imk auseklį ir atnešk vandens: duoninės padarysiu, — atsiliepė Stepų mamytė.

Vartiklis, dar valandėlę pamirkčiojęs, nepaleisdamas iš užančio karvelio, pasiėmė indą ir išėjo prie kūdros, kamuojamas sunkių minčių. Pasėmęs vandens, atsiklaupė prie auseklio ir atsigėrė keletą drungnų gurkšnių. Burnoje palikęs atsargą, apžiojo karvelio snapą ir jį taip pat pagirdė.

Vartiklio kakta susiraukšlėjo Negirdimi, tik jam vienam suprantami žodžiai judino lūpas. Jis greitai pašoko, palikęs vandenį, viską pasauly užmiršęs, išsitraukė iš pašiūrės ilgą šatrą su pririštu prie jos galo skarmalu ir kerte ėmė kabintis stogan, Beregint viršum jo šviesiaplaukės galvos suplevėsavo baltas skuduras. Skudurui įsilėkus, jis buvo panašus į ratu skriejantį paukštį.

Ši karvelininkų pramoga, suteikianti jiems daug džiaugsmo, visuomet pakiliai veikė Vartiklį. Berniuko smakras sudrėko nuo seilių. Jis nieko daugiau nematė, tik begaline gelme tyvuliuojantį dangų. Karo trenksmų išblaškyti karveliai išvydo baltąjį ženklą. Jų sparnų ramus švilpesys artėjo iš tolo, lyg artimo žmogaus dūsavimas. Praėjo visa valanda, kai nebuvo girdėt šūvių, ir Vartiklis suko ir suko savo ilgąjį šatrą, lyg žaisdamas prieš visą įnirtusią, sudulkusią, plienu ir paraku alsuojančią melsvą žmonių galybę, potvyniu išsiliejusią visu slėniu, artėjančią, grasančią.

Vienu sykiu, lyg ženklą davus, sugriaudė ir sudrebėjo žemė. Siauru kyliu, krūmų ir kalvų priedangoje slenkančius vokiečius pamatęs priešas ėmė sėti į jų eiles ugnį. Stūksą kupstai, vejos ir krūmai pavirto gyvais žmonėmis, ir dūmai, garsai, ginklų švitėjimas susiliejo į rausvai pilką debesį, atsistojusį kalnu.

Lyg kas būtų pakuždėjęs kraigą apžergusiam berniukui: — Tafiliuk, parodyk, kaip tavo karveliai vartosi!.. — jis pasišokėjo į orą, išmetęs šatrą, ir, linksmai makaluodamas rankomis, nusirito nuo stogo. Iš jo ančio išsprūdo karvelis, ir baltas, lyg sniego gniūžtė, pakilo į dangų. Savo atviromis akimis Vartiklis jį palydėjo, šypsodamasis, išsitiesęs dilgelėse, su mažute, nematoma skylute krūtinėje.

Šaukiant ir nerimaujant Stepų mamytei, jis ten išbuvo iki vakaro, tartum kuždėdamas:

— Galvoju ir galvoju…

Į vakarą dienos karštis sumažėjo, nurimo trenksmai. Įaudrintas šūvių oras bangomis siautė žydinčių rugių plotuos, iš kurių dulko žalsvi, duona kvepią debesys.

DEVINTAS PRAKAITAS

Karštas, kvapą užimąs garas tirštu, pilku debesiu stovėjo pirtyje. Buvo girdėti dūsavimas, stenėjimas, šluotų čaižėjimas, indų bildesys ir saldaus pasitenkinimo balsai:

— A, ta — ta — ta!

— O tiu — tiu — tiu!

— O, vo — vo! Gerai, ai gerai.. Kad tave šimts, kaip gerai! Nugarą, nugarą daugiau!

— Va, šitaip, Šitaip! O — po — po! Ai, sustok, palauk! Netrink, čia šunvotė! Sakau, netrink!

Nedidelė, sienoje įtvirtinta lempa apšvietė keliolika stovinčių, vienas kitą užgulusių, brūžinančių, muiluojančių, šluotomis besivanojančių nuogalių. Asloje srovėmis tekšleno drumzlinas vanduo ir kažkur, radęs laisvą angą, klegėjo upe.

— Na, vyručiai, nuo šunvočių ir sasų, ant penktojo prakaito! — atsiliepė žemas, šveplas senis ir, pribėgęs su milžtuve prie akmenų krūvos šiūstelėjo.

Garas su trenksmu iššovė ir balta, kaitria liepsna pasiskleidė pirtyje, valandėlei užtemdydamas daiktus ir žmones. Stovintieji atsitūpė tupintieji dar labiau pasilenkė, gulintieji nusirito nuo aukštutinių suolų. Jų vietas užėmė stiprųjį garą mėgstantieji, pasidėję po burna kvapui atgauti liepinėles arba dubenius su šaltu, gaivinančiu vandeniu.

— Po velnių. Čia ne tik šunvotes, ir žarnas gali suvirinti! — riktelėjo neišlaikęs, su milžtuve ir šluotomis bildėdamas žemyn.

Į jo žodžius atsakė skanus atkakliųjų karščio garbintojųjuokas. Laiks nuo laiko girgždėdamos atsiverdavo pirties durys, ir pro jas, su šalta oro srove, įsmukdavo naujai atėjęs.

— Ar bus dar vietos? — paklausdavo, grabinėdamasis pasieniais, neapsipratęs prie menkos šviesos.

— Kaip nors susitarpuosim! — atsakydavo.

Tas pats liesas, susisukęs lyg šaknis, senis vėl prabėgo pro lempą su sklidinu indu ir džiugiu balsu pranešė:

— Na, vyručiai, baravykai ir kelmučiai! Nuo ramatizmo, ant sėstojo prakaito — opa!

Vėl iššovė garas, sakytum iš parako statinės, plikinančiais liežuviais grybštelėjęs visus tuos, kurie nespėjo laiku nušoko nuo suolų.

Garus padavinėjo tėvukas Budzikas, paprastai juos skaičiuojąs iki devynių ir kiekvienam skirdamas tam tikrą reikšmę, pagal karščio laipsnį. Taip pirmasis garas arba prakaitas vadinosi „prūsokų šaldymu“, antrasis — „blusų naikinimu“ arba blusmyriu, trečiasis — „nuo spaugų ir spaugelių“, toliau ėjo nuo visokių vočių ir reumatizmo, o kuomet tėvukas paskelbė devintą, patį stipriausią prakaitą, ir suvertė du kibirus vandens ne iš šono, bet ant visų likusių, dar neataušusių krosnies akmenų, tai buvo, „kad dūšias kentančias atsimintumėm“.

Po septinto ir aštunto dar vis buvo smarkuolių,kurie, nors ir braškėdami, stengėsi su tėvuku palubės suole laikytis draugystės, tačiau jam nulipus paduoti „už dūšias“, kas gyvas, keikdamies ir prunkšdami rangėsi į prieangį. Net seniai ir tie išgulė ties slenksčiu, lyg marui pasiautus, laukdami, kol praeis pragariškas tvaikas. Tik vienas Budzikas, atkaklus ir kauluotas senis, jau daug metų laikąsis šių devynių laipsnių tvarkos, tikras pirties diktatorius, palypėjęs aukščiau visų, daužėsi beržine ir, lyg tyčiodamasis, skardėjo:

— Ačiū Dievui, šilumėlė kaip per šventą Miką: griebia kur tik plika... E-te-te!

— Pratinkis, pratinkis, Budzikai, — atsiliepė senio balsas iš apačios, — ne taip baisu bus ir pas Liucipierių. Juk tau vieta kaži ar tik nė iš anksto tenais pritaisyta? Gal jau po katilu ir ąžuolinių prikrauta?

— Naje, — pritarė kitas, kurio visai nebuvo matyt pro garą, — pinigus šiūpėle žarstai, visi žinom. Iš kur tu juos, kad ne iš nelabojo gauni? Bene tuščiom, — dūšelę, musėt, jam užrašei. Yra vis tiek tarp jūsų koks dokuments...

Pirty nusikvatojo daug balsų, dusliai, lyg statinėj.

Tėvukas Budzikas, kuriam patiko, kad jį piešė turtingą ir regimai pavydėdami erzino, vanodamasis linksmai atsikirto:

— Baikis, vyručiai! Kad šiais laikais ir iš tų dūšių menka nauda. Visi siūlo, visi kiša, atpigo kaip lepsės, kad ir velniam nėr kur dėt. Jau kadai aš savo pardaviau, tik šimts žino, ar per menka, ar neriebi, neateina atsiimt, ir gana.

Vėl visi nusikvatojo.

Tėvukas Budzikas kaime turėjo šykštaus, kieto, be galo pinigą mėgstančio, tačiau ir linksmo žmogaus vardą. Vienas anekdotiškas įvykis jo šykštumą padarė garsų parapijoje. Kažkuomet jo bernas, šienaudamas pievoje, užmynė ant numesto dalgio ir nuo pirštų iki kulnies perrėžė kojos padą. Prie nualpusio ir kruvino berno prišokęs šeimininkas, riktelėjo:

— Dėkok Dievui, kad dar basas... Kitaip, vaikine, būtum man naginę supiaustęs!

Tėvuko pasaulis sukosi tik apie suktus uždarbius ir mažas šelmystes, kuriomis jis metai iš metų papildydavo savo dėžę sidabriniais.

Šeimoje Budzikas viešpatavo tvirta ir gobšia ranka, kartais dėl numesto trupinio, netyčia išberto grūdo sukeldamas negreit užgesinamų pykčių ugnį, nuo kurių daugiausia kentėjo jo žmona, kantri ir šventa moteris. Grįžus santaikai, pyktį ir suktumą tame kaimietyje išstumdavo retas dosnumas. Jei jis būdavo gerai pardavęs nesveiką gyvulį, įkišęs pirkliui skylėtą kailį, į pačios delną įsprausdavo dešimt judošiukų. Taip Budzikas vadino pinigus.

Ši dovana būdavo palydima keistomis ceremonijomis: išklojęs pinigą šviesoje, jis ieškodavo Judo kraujo. Pasak jo, viename iš trisdešimties grašių išliko Judo kraujo lašas. Nuo to laiko grašis amžinai keliaująs, pavirsdamas čia doleriu, ten rubliu, litu. Kam tas pinigas pakliūva, virsta turčiumi iš turčių.

Išmislas baigdavosi tuo, jog po kelių valandų tėvukas kreipdavosi į pačią:

— Onut, ar nepaskolintum savo judosiukų? Taip prireiko, taip prireiko man..

Pirtis ūžė. Garui apsilpus, vyrai laisvai išsikėtojo suoluose. Kas pasimerkęs šutino kojas, kas susiradęs peilį piaustėsi nagus, kiti trinkosi galvas, tepėsi mostimis votis, paraugas. Kvepėjo sugruzdusiais beržo lapais ir žaliuoju muilu.

Tėvukas Budzikas gulėjo vienų vienas savo lentynoje. Jis buvo pratęs po devintojo prakaito kiek ilgiau pailsėti, kol susivaikščios kraujas, o kartais valandėlę ir pasnausti.

Pamažu pirtyje ėmė retėti. Senis pro miegą girdėjo, kai kažkas, neradęs apatinių kelnių, suminėjo jo vardą, dar kitas klausinėjosi lazdos. Netrukus balsai aptilo, durys liovėsi girgždėjusios, ir čia pat, sienos plyšy, užgrajino svirplys.

— Juzuk! — staiga, pakėlęs galvą, riktelėjo senis. — Aš čia! — atsakė.

— Neišeik, tu man patrin... — ir tėvukas, nebaigęs sakyti paskutiniojo žodžio, vėl skaniai ir garsiai užknarkė.

Budziką trindavo visuomet jo bernas, gerai žinąs, kur galima paspausti, kur neliesti. Švelniai ir smagiai trindavo, lyg glostyte glostydavo, ir tėvukas vėl be jausmų nuleipdavo, sakytum kasomas meitelis.

Mažumą patysojęs, senis atsikėlė ir, pamatęs išgiedriejusios nuo garo pirties kampe vienose putose pasinėrusį berną, mieguistu balsu jam tarė:

— Na, mesk terliojęsis ir eik čia!

Atsigulęs žemutiniame suole, padėjęs po galva rankas, šeimininkas ėmė laukti. Jis girdėjo, kai bernas, prisipylęs vandens ir išmuilinęs šiurkštų kanapių skudurą, švelniai jam perbraukė nugarą, lyg drungnu vėju pūstelėjo. Iš pradžių bernas tartum patyrinėjo, ar viskas gerai, ir rumštelėjo nuo sprando iki kulnų, plačiai, abiejomis rankomis.

— Lengviau, kad tu ištintum! — sugargė tėvukas, pajutęs skausmą, — Žiūrėk kadaras!

Ir nespėjo jis taip pasakyti, kai bernas dar smarkiau, lyg tarka, pervarė visą kūną ten ir atgal su nepaprastu greičiu. Seniui akyse pažaliavo, — toks nežmoniškas skausmas nusmelkė iki pat sąnarių. Atgavęs žadą, jis pasispardė ir, netverdamas pykčiu, sužviegė:

— Galgone prakeiktas! Aš tau kai parodysiu juokus per marmūzę, tai žinosi... Šimts tave velnių!

Tuo pačiu metu stiprios šaltos rankos apkabino Budziko kaklą, ir prisilenkęs priėjo ausies, storu, visai ne berno balsu sukriokė;

— Kol kas viee-e-nas! Greit bus šii-i-mtas!

Iš kalbančio burnos išėjo aitrus, troškinantis sieros kvapas. Tėvukas, norėjęs dar paleist eilę keiksmų, nuščiuvo ataušęs ir, žvilgtelėjęs šonan, pamatė kojas su dvigubomis karvės kanopomis, tankiai sužėlusias juodu, ilgu plauku.

— Ju — zuk! — norėjo pašaukti senis, bet ir žodžiai gerklėj užspringo. Atsipeikėjęs bandė persižegnoti, tačiau karviakojis jau sėdėjo raitas ant jo ir taip slėgė, jog nebuvo galima ne tik rankos, bet ir piršto pajudinti. Sukaupęs visas jėgas, tėvukas vos vos išstenėjo:

— Kas tu?!

— Tavo kviestas!

— Ko tau reik iš manęs? — graudžiai paklausė, visas tirtėdamas.

— Ką juokais pažadėjai! — atsakė, šiurkščiu, plaukuotu delnu grabinėdamas aplink kaklą.

Budzikas kryptelėjo akimis į kitą šoną ir pamatė visą miške tokių plaukuotų būtybių, Per tamsą buvo sunku įžiūrėti, tačiau jų galėjo būti ne mažiau kaip šimtas. Netilpdamos ankštoje pirtyje, vienos jų, it kumpiai, tinteliavo nagais pasikorusios prie langų, kitos šušėjo sugulusios viena ant kitos ir šaipėsi, rodydamos kreivus, retus dantis.

— Enci, cvenci, drenci! — suriko tasai pirmasis, laikąs tėvuką, atskaitęs eilėje ir parodė pirštu į stambų kreivalūpį, su vienu ilgesniu ragu. Kreivalūpis bematant prišoko, vizgindamas uodega, ir taip patraukė per Budziko nugarą, kad jam net į pakaušį akys iššoko ir iš skausmo viduriai apsivertė. Antrajam, liesam, tačiau kietam velniukui savo darbą atlikus, ėjo trečias, paskum ketvirtas, ir juo tolyn, juo smagyn jie senį šveitė.

Po dešimto ypo tėvukas pajuto, kad ties nugarkauliu trūko jo oda, o po penkiolikto — ties pečiais išlindo šlunkas. Su dvidešimtuoju jis apmirė. Susyk jo viduriuos kažkas dunkstelėjo, atitrūko ir kietu grumulu pasirito gerklės pusėn. Jis suprato, kad tai vėlė. Ir tikrai, lyg kartus riaugulys pro burną išsmuko kažkas baltas permatomas, nedidesnis už kepurę, panašus į pūslę.

Vienas raguotasis ją sugriebė ir suspaudė saujoje. Vėlė gailiai aiktelėjo.

— Jau turim, jau turim! — suriko daugelis balsų, ir pakilo toks cypimas, kikenimas, dundėjimas, jog atrodė — visas pragaras atgijo. Liesi ir stori, ilgi ir žemi, kudloti ir beuodegiai susikibę šoko ratu aplink vėlę, bent kartą kiekvienas iš eilės grybštelėdamas ją nagais.

— Greit dvylikta, greit dvylikta! — pranešė balsas, ir visa govėda strimgalviais puolė prie sienos atkvapų, ties kuriais jie tirpo, liesėjo ir, virtę ilgomis, laibomis dešromis, šovė laukan.

Vienas jų, prabėgdamas, nusitvėrė tėvuko kūną ir kaip skarmalą pasispraudė popažasdmi.

— Ar šitą imt? — paklausė jis?

— Kam mums reik skylėto kailio! — suriko antras ir pirmasis, iškėlęs iki palubės, sviedė tėvuką pirties aslon.

Žlegtelėjo Budzikas, kaip pupų maišas, ir praplėšė akis. Prie jo atsiklaupęs, muiluota galva, stovėjo bernas ir išsigandęs grabaliojo aplink.

— Dėde, nukritai... Užsimiegojai ir nukritai... Dėdele, ar smarkiai susitrenkei? Šeimininkas prasižiojo, pavilgė liežuviu lūpas, sustenėjo ir nieko neatsakė.

— Dėde, dėdele, — judino jį bernas.

Po valandėlės,įspėti berno, subėgo į pirtį žmonės. Žado tėvukas vis neatgavo, nors ir rodė pastangas kalbėti.

Visi stebėjosi, pamatę keliose vietose taip nušutintą senio nugarą, lyg ją būtų kas lupte lupęs.

BROLIAI

Aštuntame kilometre nuo Snūdų, plyname lauke, stovėjo nedidelė kalkėmis baltinta lūšna ir kūtė, prie kurios buvo naujai pridurtas daržinaitės galas. Viršum daržinaitės kraigo kabojo prikaltas prie lotos baigtuvių vainikas. Lūšnos stogas buvo dengtas skiedromis, skarda, šiaudais ir paramstytas nuo vėjo ilgomis šatromis. Vietoje kamino rioksojo įstatytas senas, skylėtas kibiras. Šis spalvingai sulopytas namas buvo panašus į susikūprinusį, keliomis lazdomis apsikarsčiusį elgetą. Pažvelgus į kiemą, pamestą jame žolėmis apaugusį, girnų akmenį, sutrupėjusią, įbestą į žemę ratų stebulę, pravertusią kapotę, aplink kurią buvo primėtyta bulbių lupenų ir silkės žvynų, dar akį metus į kanapių lysvėje styrančią kaliausę, aprengtą tokiu pat skylėtu švarku, kaip ir namo stogas, jautė kažkokią spangią, slegiančią ramybę. Atrodė, kad šią valandą namuose, ant neobliuotos lentos, turėjo gulėti liesas, krumplėtas numirėlis, tų namų šeimininkas. Tik šermenų metu esti tokie nykūs kiemai.

Mažajame ūkyje, susidedančiame iš šių dviejų trobesių ir penketo hektarų žemės, gyveno broliai Rimkai. Jų tėvas, neperseniai miręs, šį menką palikimą lygiomis teisėmis atidavė abiems vaikams. Dar senio kapas nespėjo įdubti, o pamokantis ir patariantis santaikoje gyventi žodis greitai buvo užmirštas. Vyresnysis brolis, Kastantas, paniuręs, storlūpis, tarėsi žemę ir trobesius pats vienas valdysiąs, o jaunesniajam, Jurgiui, pamažu išmokėsiąs dalį. Tuo reikalu Kastantas daug kartų stengėsi susitarti su broliu ir už vaišes samdėsi liežuvingus kaimo advokatus, bet Jurgis, lėtas žemažiūris, rambus, savy viską slepiąs, pasiliko kietas, neperkalbamas. Pasitarimai daug kartų buvo atnaujinti, tik jie nedavė vaisių. Jurgis turėjo panašų sumanymą: ūkį pasilaikys sau, o broliui, linkusiam į kalvystę, įtaisys prie miestelio dirbtuvę. Neišgalėdami vienas kitam iš karto sumokėti dalies ir teismuos plėšydami pusiau menką tėvo palikimą, broliai vis aštriau šnairavosi.

Nebuvimas namuose šeimininkės ir moteriškos rankos, darė juos dar nykesnius, dar labiau apleistus. Pro namų stogą retai kada prasiskverbdavo ramus dūmas, retai židinio ugnis šildydavo brolius. Antraisiais po tėvo mirties metais jie pradėjo gyvent kiekvienas savo atskiru gyvenimu. Pasigrobęs kas šaukštą, kirvį, kas dubenį, ir urgzdami, kovai paruošę dantis, kumščius, pavydžiai gynė savo kampą. Nė vienas nenorėjo nusileisti nė dėl supuvusio pančio, o dažnai prievarta vienas kitam lupo iš burnos kąsnį.

Broliai mito iš savęs, skyrium, Urzgaujant, lyg Šunims, sklypas likdavo neužsėtas, dirvonuojąs. Kastantas, už grašius pirkęs aklą kuiną, vežiojo miestelėnams malkas, žvyrą ir prekes. Ką uždirbęs — pragerdavo. Įkaušių dienomis, išsikinkęs arklį, su riestainių virtine ant kaklo, raitas dulkėdavo gatve, šaukdamas:

— Gubernator for, šapki daloj!.

Jurgis uždarbiavo atsitiktiniu darbu: griovių kasimu, žvejyba. Kaimynai, pratę girdėti Rimkų kieme nuolatinius barnius, kurią dieną aprimus, sakydavo: — Artikneišsipiovė?

— Ką manai.. — paabejodavo baugiai kitas — Vis iš godumo, iš svieto tamsybės tie vaidai...

Bet štai, vieną dieną vyresnis brolis prisiklausė, kad Jurgis jau kuris laikas klausinėjasi pasoginių. „Truks — pliš, — pasakęs jis kalviui, — rudenį maišysim menturiu salyklą“.

Kastanto ši naujiena per daug nenustebino, ir jis kalbėjusiems atsakė:

— Duosis matyt!

Tuose jo žodžiuose buvo reikšmingas perspėjimas, savo, kaip vyresnio, vertės pajutimas, užsispyrimas, bet kartu ir nerimas. Jie leido spėti, kad brolis jokiu būdu neįves pačios į bendrus namus jėga ar gražiuoju.

Vasarai baigiantis, kaime vėl sušneko apie Jurgio vestuves, bet šį kartą Rimkų vyresnysis santūriai laikė liežuvį už dantų, nes, kiek jis prisiklausė, pagaliau brolis išsirinko teisingą kelią: Jurgis piršosi Adelei Kuncytei, vienturtei ir dargi gražiai. Paliegęs jos tėvas seniai dairęsis darbštaus, gyvulį ir lauką mylinčio žento, tegul ir pusplikio. Pasak žmonių, pirmas jauniklio suvedimas su Adele ir jos tėvais nutartas per Žolines, Snūduose. Piršlybų pasisekimui tvirtas kozyris buvo Snūdų zakristijonas, Adelės dėdė, smarkiai šarpavęs į jaunojo pusę.

Šiai naujienai vis labiau plintant ir vis naujiems teigimams pasitvirtinant, atlyžęs storlūpis Kastantas prasitarė:

— Kamaš — čiabat! Jei jis gražiuoju, — tai ir aš. Atiduosiu kas priguli iki paskutinio!

Bet ir po šių žodžių, pasakytų brolio piršlybų išvakarėse, Kastantą degino įkyri, sunki mintis: Jurgis viską savy slepia ir lengvu sparnų mostelėjimu gimtojo lizdo nepaliks. Išėjęs į žentus, naujų giminių padedamas, jis greitai pasistengs atsiplėšė dalį per tribunolą. Todėl Kastantas, priešingai kaimynų lūkesčiams, besiartinant šventėms, dar labiau sušniuro.

Žolinių rytmetį visos kalbos apie Jurgio piršlybas pasitvirtino: nubėgęs į kaimą jis parsinešė, persivėręs per petį, gražiai blizgančias chromo pušnis ir juodą eilutę. Jaunikis, susiglostęs ir susipucavęs, lengvas, tiesus, sakytum visai kitas, priešpiečiais nušvytravo Snūdų pusėn. Brolis pro lango kraštą ilgai lydėjo nueinantį ir, kai šis dingo kelio užsisukime, Kastantas pajuto nerimą ko greičiausiai matyti ir sužinoti, kokiu pagrindu baigsis derybos. Jis patepė ratus, užsklendė duris ir, pasikinkęs kuiną, nutarškėjo ta pačia kryptimi, saugodamasis, kad tik nepavytų brolio ir tokiu būdu išvengtų nereikalingo susitikimo.

Po mišparų, išeidamas iš bažnyčios, Kastantas susidūrė su broliu, šiam dažantis švęstu vandeniu, bet jis greit išsprūdo iš akių, ir jau po poros va landų arbatinėj buvo žinoma, kad atskirame karbary geria Rimkiukas, zakristijonas ir Pašilio Kuncai su vienturte. Atsivėrus retkarčiais du rims ir iš ten išeinant ar grįžtant mergšei su silke, bulka, buvo girdėt kniaukus zakristijono balsas:

— Stianisliavai, riupūžio, pasibučiuokite!. Žente, riūpūžio, žemė pirmos rūšies!..

Kaip sutartis vyko, broliui Kastantui nebuvo žinoma, ir jis tuo pačiu smalsumu lūkuriavo gretimoj krautuvėj, prie arbatinės, trečią valandą žvangindamas dalgį, vartydamas vinis ir vis akimi kreiviodamas, bene išsiris šeimynėlė. Pagaliau jie išėjo. Jurgis ėjo su būsimąja, zakristijonas pasaga iškleiptomis kojomis knaibėsi į senį Kuncą, ir iš to kaip jie sustoję, trapčiodami vietoje, lyg molį minkydami, degėsi papirosus, galima buvo spėti, kad derybų mazgas, jei dar visai ir nesuveržtas, tai užmegztas. Tuo tarpu, kai seniai sukinėjosi aplink vežimą ir Jurgis reikšmingai laikė Adelės ranką, iš užvažiuojamų namų kiemo išguro trys girti vyrai. Vienas jų, vadinamas Amerikonuku, kuliamosios mašinistas, smauktelėjęs ant šono odinę kepurę, pasinešino į Kastanto stebimos kompanijos pusę.

Amerikoniukas sustojo prie Jurgio ir, mažai sulaikydamas į abu šonus makaluojančią galvą, suriko:

— Atrodai jau... jau... tu ka — rrališkai. Geros kelnės, a?

Jaunikis maldaujančiu žvilgsniu pasižiūrėjo į Amerikoniuką, kuris tarpais šypsojosi, tarpais darėsi rūstus ir vis žagsėjo. — Papažindyk su ja... Pavydi? Aš ją... iii... — ir jis prisikišęs prie Jurgio ausies pakugždėjo keletą žodžių.

Iš visko buvo galima matyti, kad šis susidūrimas Jurgiui nemalonus, ir jis mandagiai stengėsi jo atsikratyti. Būsimasis uošvis, uošvienė ir jaunoji kvietė Jurgį sėsti, bet šiam vis nesisekė: Amerikoniukas tvirtai laikė jį už švarko atlapo ir kita ranka kvietėsi draugus.

— Klausyk, būk žmogus... — maldavo Jurgis, atkabindamas įkyriojo rankas nuo švarko atlapų ir stengdamasis pasišokėti į vežimą. Nesumesdamas, kaip baigd reikalą, Jurgis smarkiai stumtelėjo Amerikoniuką, kuris pakebėklino kojas po ratais. Tuo tarpu jaunikis laisvai siuobtelėjo per drobyną į vežimą, bet dar nespėjo uošvis arklių suniuoksėti, pamėlynavęs iš pykčio Amerikoniukas pakilo ir abiejomis rankomis išrovė būsimąjį žentą iš vežimo. Vežime suskambo pasipiktinę žodžiai. Moterys sukliko. Amerikoniukas vienu grybšniu nuplėšė Jurgio atlapą, ir iš švarko krutinės, lyg lašiniai, išlindo vata.

— Paršas! Mušt mane?! Mano drabužiai... daviau — galiu ir atimti!.. Ka-valie-e-rius atsirado! Kelnių savo neturi, o į žentus! Nusimauk batus! — kriokė Amerikoniukas.

Jurgis, lyg prigrasintas, stovėjo be žado, sumišusiomis akimis žiūrėjo į priešą ir savo apnuoginimą. Jis nesigynė, leido draskyti drabužius, kol tesėjo paikojo aistros, vis silpniau kuždėdamas:

— Klausyk ...būk... žmogus...

Vežimas su jaunosios gėdos ašaromis ir uošvienės raginimais, lydimas kikenimų, paliko žentą ir, kaip Jurgiui kinktelėjo, paliko amžinai. Tai jis suprato, kai senis Kunka, nepaisydamas jo įsikibusios į drobiną rankos, užplakė arklius.

Kastantas, atgręžęs dalgio ašmenis į save, vaipulingai primerkęs akį, vis nesijudino iš savo stebėjimo vietos.

„Neturi, kepurės — nemandrauk su svetima!“ — toki paniekos žodžiai kabojo brolio lūpose.

Jurgis, visų apleistas, lydimas įkyrių žvilgsnių ir pavėluotų užuojautų: „Begėdžiai... Tai žmones!..“ lyg pamišęs ėmė bristi per aikštę, svirdinėdamas, aptemusiomis akimis, į galvą tvinstančio kraujo slegiamas, suplėšytais drabužiais, išversta į lauką krakmolyta krūtine.

Ir ūmai jis dingo.

Dingo, bet neilgam. Brolis Kastantas, ruošdamasis aplink vežimaitį, pamatė besigrūdančius žmones ties tuo pačia užvažiuojamų namų kiemu.

— Lėk greičiau! — riktelėjo jam kažkas, prabėgdamas, spiegiančiu, bet kartu ir smalsiai džiugiu balsu, — tavo brolis pasi...

Kastantas, gerai ir nesupratęs, kas galėjo atsitikti, prasigrūmė pro žmonių tirštymę, prie nuimto nuo vartų skersinio Jurgio. Jis mažai paisė šūkaujančių patarėjų, kad reikia judinti negyvėlį, reikia pakviest daktarą, palaukt policijos. Tokiu pat lėtumu, kaip atėjęs, nusmaukė nuo pakaruoklio kaklo diržą, susukęs jį kamuoliu įsigrūdo kišenėn ir, kūną paėmęs glėbin, įsivertė į vežimą.

— Dar gyvas... Matote raudonas! — aplipo galvos ir rankos vežimaitį, bet Kastantas neklausė. Jo akyse niekas nematė ašaros, ir rankos nedrebėjo, kai paėmė vadžias.

Neatsigręždamas į negyvėlį, kurio kojos kyšojo iš vežimo su nusidriekusiais iki pat žemės šiaudgaliais, brolis, dusliai niuoksėdamas, ginė arklį. Išvažiavus iš miestelio ir pasukus per girią, seniai niaukstęsi pakraščiai susirinko lietui. Nukrito keli lašai, vėl liovėsi, tik netoliese skardėsi perkūnija. Veikiai lietus pasruvo upe. Žmogus įsigūžo į apykaklę ir dar energingiau ėmė raginti kuiną, kuris apgraibomis, klupdamas tempė keistąją važtą.

Vanduo, prasisunkęs pro Kastanto rūbą, pradėjo bėgti nuogu kūnu, bet jis nejautė šalčio, tik atkišęs lūpą gaudė ir rijo veidu riedančius lašus. Jo piktai blyksinčios akys stebėjo vos įregimą, vienodai, kantriai judančią arklio nugaros dryžę. Greičiau negu žaibai gyvojo galvoje tviskėjo mintys apie ūkį, į kurį jis dabar grįžo vienintelis, pilnateisis šeimininkas.

Tuo metu Kastanto klausą pasiekė keistas švokštimas, nepanašus nei į rimstančios liūties ūžesį, nei į medžių šnarėjimą. Jis pakreipė galvą ir, paleidęs arklį žingine, įsiklausė. Paskum gyvasis persisvėrė į pakaruoklio pusę ir išgirdo gilų, sakytum kietai įmigusio alsavimą. Žaibui švystelėjus, Kastantas pamatė atkritusius Jurgio žabtus ir drėgna velėna ant kaktos suvirtusius plaukus. Brolis pasilenkė prie brolio veido ir pajuto iš jo burnos ir šnervių išeinančio šilto oro srovelę.

Kastanto kietos rankos greitai apkabino brolio kaklą, ir geležiniai pirštai giliai įsisiurbė į atgyjančio gerklę. Iš pakaruoklio burnos išsiveržė sunkus, slopus gergesys ir ūmai nuščiuvo.

Kai vėl tolstančios audros žaibai sušvito, pakaruoklio akys jau buvo atsimerkusios ir be jausmo žiūrėjo į vienintelę debesų properšoje pasirodžiusią žvaigždę.

SIENA

Šis pasakojimas, girdėtas iš pasienio sargybinio lūpų, sugriovė manyje visą tikėjimą sienomis. Sienomis, kuriomis apsitvėrė valstybė nuo valstybės, tauta nuo tautos, rasė nuo rasės, namas nuo namo, šeima nuo šeimos, žmogus nuo žmogaus.

Pasiklausykite!

— Vieną rudens naktį, — pradėjo sargybinis, — stovėjau savo įprastoje vietoje, ant kalvos. Jau antra diena smulkiai, nuobodžiai lynojo. Šiose vietose retai atsitikdavo, kad į mūsų rankas pakliūtų bėglys ar kontrabandininkas. Apylinkė buvo atvira, be medžių ir krūmų, o tikroji siena ėjo plataus ežero viduriu. Didžiulį plotą galėjai stebėti vienu akies užmetimu. Svetimųjų sargybos savo pusėje tenkinosi patruliu ir labai retai pasirodydavo prie linijos. Veikti nebuvo kas, nebent pergalvoti šimtus kartų tas pačias mintis ir laukti valandos kada tave pakeis.

Turėjau įprotį savotišku būdu trumpinti sargybos laiką. Nuo būdelės už šimto metrų rioksojo didelis ąžuolo kelmas. Žingsniuodamas iki kelmo ir atgal plačiu metriniu žingsniu, stengdavausi padaryti savo kasdieniškų penkiolika kilometrų. Po kiekvieno antrojo kilometro užeidavau į būdelę, išrūkydavau papirosą ir mažumą pailsėdavau. Tą naktį, nepaisant įkyraus lašnojimo, jau buvau pradėjęs savo žygį ir tik prisiartinau prie kelmo, kai jis kilstelėjo.

— Stok! Rankas aukštyn! — pats nepajutau surikęs ir atgręžiau ginklą. Tokiais atvejais netenka vaduotis šaltu krauju, nors nežinomasis, turėdamas gerą priedangą, galėjo mane paguldyti vietoje.

Iš už kelmo išaugo stambi būtybė. Laimei, jo nebandyta priešintis ar bėgti. Žmogus, kurio ūgis vis dar man atrodė nuostabiai aukštas, vienoje pažastyje kažką laikė, bet pakartotinai sušukus iškelti rankas, daiktas be garso nukrito ant žemės. Pavaręs jį šonan, pakėliau daiktą. Tai buvo nedidelis ryšulys. Pamaniau turėsiąs reikalą su vienu tų kavalierių, retkarčiais apsilankančių anos pusės svirnuose pasidrabužiauti arba pasilašiniauti, kai nepažįstamasis prabilo:

— Feršteje nicht!

Pašvietęs elektros lempute, išvydau pailgą, rausva barzda apžėlusį semitišką veidą, kuriame blizgėjo pora išsigandusių akių. Jo lengvi, vasariški drabužiai buvo kiaurai permirkę, avalynė apskretusi dumblu. Žmogus buvo senas ir drebėjo.

Atsivedęs prie būdelės, jį iškračiau, Be kelių popiergalių kišenėse nieko daugiau nebuvo. Sargybos pastogėj vargiai galėjo tilpti pora žmonių, o kaimynystė su įtartinu man atrodė nereikalingas vaišingumas, ir jį palikau stovėti lauke. Nepaleisdamas ginklo, stebėjau belaisvį pro atviras budelės duris. Lietus dar smarkiau įniko, ir sulaikytasis, parblokštas nuovargio, atsisėdo drėgnoje, patižusioje žemėje. Iš jo lupų prasiveržė keli man nesuprantamos kalbos žodžiai, lyg atsiprašymas. Taip jis išsėdėjo gal trejetą valandų, laiks nuo laiko kalendamas dantimis ir dangstydamas savo permirkusio švarko skvernais pliką galvą.

Rytą, sulaukęs pamainos, jį nusivariau į bažnytkaimį, pas rajono viršininką. Mūsų viršininkas, storas, nedidelis vyras, turėjo linksmo ir energingo žmogaus vardą. Ypač jis pasižymėdavo kalbomis ir anekdotais, kai būdavo „dielę apmarinęs“, o „dielės marinimu“ viršininkas laikė kasdienišką baltakės stiklinę. Nežinia, svaigalai ar nutukimas atėmė jam balsą: jis kalbėjo tik pakuždomis. Gargiantis, šnypščiąs garsas teikė jam tą būdingą smulkmeną, kuri gąsdino kiekvieną pakliuvusį į jo rankas.

— A, muzikantas! Čigoniški romansai! — pamatęs vargingą mano bendrakeleivį gomuriu atsiliepė viršininkas, ką tik atsikėlęs iš lovos, dar su rausva pagalvio dėme minkštame skruoste. — Duok jį čia! Kur sučiupai?

Papasakojau, Belaisvis jau buvo pradžiūvęs trumpoj kelionėj, mažumą sušilo ir nebekaleno dantimis, tačiau atrodė graudžiai: kaltūnais susivijoję, gerokai žilstelėję plaukai styrėjo ragais, kaklą puošė madinga, nors ir nešvari, kieta apykaklė, o vietoj marškinių kūną dengė kažkokios žalios medžiagos likučiai. Visą laiką jis atkakliai tylėjo.

Prasidėjo tardymas. Tokiais atvejais mūsų viršininkas negrūmojo nei ginklu, nei kumštimi. Jo tardymai turėdavo daug liturgijos bruožų, ir jis juos vadino misijomis. Paprastai greta kaukolės formos peleninės, ant jo stalo stovėdavo didelis metalinis kryžius. Laiks nuo laiko atsigerdamas iš stiklinės vieno tų skysčių, kurie viršininkui numarindavo dielę, jis statydavo šaipius klausimus.

— Biografija, ponul? Kokio orkestro dirigentas? Muzikalinis išsilavinimas? Panašiai kreipėsi viršininkas ir šį kartą, suteikdamas belaisviui kažkodėl kupletisto vardą.

— Ichšprechenurdoič!

— Doič, kol į kailį negavai! — viršininkas tuo tarpu peržiūrėjo visus popierius ir jau vokiškai paklausė: — Bite pasport!

Sulaikytasis žvilgtelėjo į mane, atsiduso ir rankomis padarė apgailestavimo judesį.

— Gastrolės? Ha, nežinomas kupletistas?! — pakuždėjo viršininkas ir vienu skruostu šyptelėjo.

Žmogaus akys staiga sužvilgo. Jis papliupo žodžiais. Iš pradžių santūriai, paskum vis smarkiau ėmė mosikuoti. Esąs iš Dortmundo, laikrodininkas. Pradėjus persekioti žydus, mėtyti juos iš darbo, vedžioti po miestą su išskustais pakaušiuose gėdos ženklais, gyvenimas pasidarė neįmanomas. Pasiglemžęs savo nedidelę mantą, penkiolika auksinių laikrodžių, jis bandė pereiti sieną. Sučiupo. Penkis mėnesius palaikę kalėjime, išleido, bet negrąžino nei daiktų, nei paso. Pabandęs bėgt antrąkart. Jis perėjęs kalnus ir maitinęsis gyvulių išmatomis. Jis buvęs šimte miestų ir rinkęs parašus po dokumentu. Tie parašai jį įgalioję suburt armiją, kuri pereis nuo vieno žemės galo į kitą ir išvaduos iš baltųjų žmogėdrų tautas. Ir tada gyvens visi kaip lygūs su lygiais...

Belaisvis vis neaiškiau kalbėjo, peršokdamas nuo vienos minties prie kitos, griaudamas savo ankstyvesnius pasisakymus, vėl grūmodamas armija.

Dortmundo laikrodininkui pasakojant, viršininkas sau rašėsi ir kartkartėmis plunksnakočiu baksnojo į belaisvio ryšuly atrastą guminį drambliuką. Paskum, spustelėjęs jį smarkiau, paklausė:

— Kam jums tai reikalinga?

Žydas droviai pasižiurėjo, staiga pridėjo prie krūtinės išdžiūvusią, plaukuotą ranką ir paaiškino, kad tai vienintelis atminimas iš jo anūkės, pasilikusios ten... už sienos.

— Vargas žmogui. Vargas doram ir teisingam! — pridūrė paskum jis atsidusdamas. — Kuo Izraeilio sūnūs ir dukterys ne žmonės? Kas juos padarė kitokius nuo to laiko, kai po saulė mes gyvename?

— Ha, filosofas! — nutraukdamas suimtojo kalbą, pareiškė viršininkas ir kreipėsi į mane: — Vesk jį ir uždaryk. Tegu iki vakaro paalksta, o tada pasiklausysim tolimesnio repertuaro.

Kai grįžau su raktais, daboklėj uždaręs suimtąjį, viršininkas žingsniavo po kambarį su bonka ir stikleliu.

— Vis dėlto man kažkas ne taip — purtė jis galvą susiraukdamas. — Apsimetėlis arba beprotis! — tarė viršininkas ir, dar kiek pavaikščiojęs, stabtelėjo, įsižiūrėjęs į mane. — Žinote ką? Gera mintis: turiu seną, apgadintą laikrodį, tegul pataiso! Matysim, koks iš jo laikrodininkas!

Tą patį vakarą sužinojau, kad mūsų kalinys be ypatingų įrankių sutaisė laikrodį ir taip sutaisė, jog iš jo vidurių, kaip nereikalingą, išėmė net spyruoklės galą. Laikrodis ėjo ir, galimas daiktas, dar ir šiandien tebeeina. Kalinį pamaitinom ir po naujo tardymo, kurio metu suimtasis pakartojo tą patį neaiškių skundų ir grasymų mišinį, nakties metu perleidom atgal į svetimą pusę.

— Tegul drožia, iš kur atėjęs, — nusprendė viršininkas. — Pakankamai turime ir savų bepročių. Jeigu mūs kaimynams jis nereikalingas, tuo labiau ir mes apsieisime be svetimų laikrodininkų. Pagaliau šimts žino, kas jis...

Gerokai nustebome, kai kitą dieną jį vėl sulaikė mūsų pusėje, tik jau kiti pasieniečiai. Atvestą į miestelį jį pasveikino viršininkas:

— O, senas pažįstamas! Patiko mūsų duonelė? Ką dabar su tavim darysim? Kalėjiman? Mūsų kalėjimuos ir taip pilna specialistų, norinčių žmoniją vaduot...

Laikrodininkas nieko neatsakė. Jo akys žiūrėjo, tartum nieko aplink save nematydamos, pilkos, abejingos. Storos, išsikišusios iš po susivėlusios barzdos lūpos kažką mėmliojo. Drabužiai vėl buvo permirkę nuo lietaus ir tarpais jis kuistėsi juose, lyg užpultas niežų.

Žmogų palaikėm iki sutemų ir, nusivarę septynetą kilometrų, vėl nuginėm per sieną. Šį kartą jam parinkom miškais apžėlusį plotą, kad jis galėtų ko giliausiai ir toliausiai nukeliauti. Jau kitą naktį jį sugavo policija mūsų žemėje.

Prasidėjo keistai atkaklus žaidimas. Kaimynų pasienio sargybos visu pakraščiu, tartum susitarusios, erzino mus, bet mes nenusileidom. Bepročiui, greičiausia rasės įstatymų aukai arba žmogui be dokumentų, siena pasidarė kažkoks užburtas ratas, iš kurio jis jokiu būdu neįstengė išsikrapštyti.

Visą savaitę mūsų vyrai keliolikos kilometrų ruože tartum nieko kito neveikė, kaip tik gaudė ir vėl atgal varė niekam nereikalingą žmogų.

— Bestijos, mes parodysim stumdyti į mūsų žemę visokius valkatas. Gint jį atgal! — niršo viršininkas, įsibodus juokams.

Gal šeštąjį kartą tremiant, laikrodininkas jau negalėjo paeiti. Jo kojos pasidarė sunkios, veide klaidžiojo nykus ir šiurpus pamišėlio žvilgsnis, o skruostus ir lūpas, iki šiol išblyškusias, padengė karščio lopiniai. Per trumpą laiką jis regimai paseno, ir man atrodė, kad dukart labiau pražilo. Visą laiką sau po nosim belaisvis kartojo vieną ir tą patį:

— Aš doras žmogus... niekam neatimsiu duonos kąsnio...

Septintąjį kartą jį nutarėm pervaryti ties ta pačia vieta, kur ir sugavome. Tuo tikslu vienas iš mūsų turėjo jį perplukdyti laiveliu, Laukėm, kol sutems. Žmogus jau antrą valandą miegojo netoli sargybos posto, žemėje. Viršininkas pats atėjo jo palydėti. Jis buvo geroje nuotaikoje, matyt, po įprasto „dielės numarinimo“ ir riestybės, nešvankūs posakiai biro iš jo su dusliai gargiančiu juoku.

Atsimenu kaip šiandien: stovėjom dviese. Iki ežero kranto buvo kelios dešimtys metrų, o toliau, stačiai iki pat vandens, krito molėtas slankius. Dangų klojo tiršti, žemi debesys. Žmogų prikėliau, ir viršininkas davė įsakymą jam eiti. Mieguistas, neišgalįs, leisgyvėmis kojomis, jis brido lyg dumblyne, nematąs galo šitai komedijai.

Mudu su viršininku lėtai judėjom paskum. Iš jo kalbos taip išėjo, jog aš pridūriau:

— Esti ir blogiau...

Viršininkui šis pasakymas, matyt, sužadino atmintį, ir jis, nusišypsojęs, pradėjo pasakoti anekdotą. Pasakodamas jis išsitraukė iš makšties brauningą, jį užtaisė, tačiau mane taip patraukė jo istorija, jog ir nepagalvojau...

Mano juoką užgniaužė netikėtas šūvis. Jo aidui šniokštelėjus naktyje, mačiau, kaip ėjęs stačiu krantu Dortmundo laikrodininkas pašoko į viršų, išskėtė rankas ir krito. Pribėgus mums, žmogus dar ritosi žemyn slankiumi, ilgas ir juodas.

— Bet palauk, — pakuždėjo viršininkas keistai, baugiai išskleisdamas naktyje auksinių dantų eilę, — anekdoto aš nebaigiau...

ŠVENTASIS

Prie švento Antano bažnyčios durų nuo senų laikų sėdėjo žilais gaurais apaugęs elgeta. Vasarą ar žiemą jis buvo apsirengęs ta pačia sunkia miline ir apsiavęs šikšninėmis vyžomis. Vos išlindusiais iš ilgų rankovių pirštais jis laikė didelių medinių, rutuliukų rožančių, kurio svarus metalinis kryželis iš lėto kilo aukštyn ir, pralindęs pro rankos gerklę, vėl leidosi žemyn. Raudonos, vėjo išgairintos ir dulkių išėstos elgetos akys abejingai žiūrėjo į slėnį, kur gulėjo parapijos mirusieji. Ten, retkarčiais, nuo poliruotų antkapių saulė pažerdavo daugybę raibuliuojančių šviesos lopinėlių, kuriuos elgeta laikė kūdikių sielomis.

Niekas nežinojo elgetos vardo, nei iš kur jis, pagaliau, kokia nelaimė į į tokį padarė ir kur jis randa guolį. Nesiskundė graudžiais žodžiais jis praeiviams, nelaikė atkištos rankos ir nerodė savo žaizdų. Pakantrumas ir tyla buvo didžiausios jo dorybės, pavergiančios gailestinguosius, kurie į į maitino duona, nenusisekusiu ragaišiumi. Tik retkarčiais jam įbrukdavo varioką ar lašinių spirgą. Dėkodamas, jis styptelėdavo visu kūnu, ištiesdavo kaklą, paskum žemai žemai nusilenkdavo, atkišdamas pliką pakaušį, veidą priglausdamas prie krūtinės ir aukštu, vaikiškai skardžiu balsu, pusiau nukąsdamas žodžius, surikdavo:

— Dėk, sūnait! Tegu Dievs duod tau dungs karalyst...

Besišaipančių ir mėgstančių pajuokti, kurių savo kelyje sutinka kiekvienas elgeta. Šis beveik neturėjo. Jeigu koks lengvabūdis jam vietoje pinigo įbrukdavo sagą ar vietoje duonos pintį,jis vienodai dėkojo ir, pajutęs apgaulę, nerodė supykęs. Ilgainiui nieks jo nekliudė, dargi laikė reikalinga paklausti, ar nešalta.

Elgeta čia pat prie bažnyčios ir užkandžiaudavo. Ta valanda buvo geriausiai žinoma žvirbliams, kurie čirškėdami sulėkdavo ant bažnyčios atbrailų, paskum visu būriu nusileisdavo į aikštę ir įsidrąsinę, skersiodami atšokuodavo prie pat senio kojų. Paukščių elgetavimas iš elgetos senio paprastoje sieloje kėlė didelį džiaugsmą. Jau kuris laikas iš žvirblių išsiskyrė vienas luošas, kurį trupinių dalybose visuomet apėjo stipresni. Gal luošajame senis matė savo likimą, nes jį papenėti buvo kasdieniškas jo rūpestis.

Turėjo elgeta ir kitų rūpesčių bei vilčių, kurios su kaupu užpildydavo jo dieną. Šaltą rytmetį, išsiruošęs pabažnytin, jis nuogąstaudavo, ar besuspės saulė pašildyti akmenį, ant kurio jis sėdi, o atsisėdęs nuolatinėje vietoje, jei būdavo karšta, laukdavo, kol bažnyčios skliautas uždengs jį vėsiu šešėliu. Nusibodus poteriauti, jis žiūrėdavo į slėnį ir galvodavo, krutindamas lūpas. Jei prie Šventoriaus kas pririšdavo arklį, elgeta nejučiomis prasiskverdavo į gyvulio minčių pasaulį ir imdavo už jį samprotauti: „Nei ėdęs, nei gėręs nuo pat ryto. Ką per vasarą uždirbsiu — žiemą sausais šiaudais atsiimsiu. Dantys jau — klibiklibi! Dar šieną perkandu, o šiaudelius — sunkiau. Kitąmet parduos odai nusilupti... Tiek ir užgyvenau!“

Prieš porą metų elgetos mintys buvo užimtos kuo kitu: dalį išmalda surinktų pinigų jis atidavė tetulei Elžbietai nusipirkti ožkelę. Taip kiauras dienas, atkalbėjęs užsakytus poterius už mirusius, už sergančiųjų sveikatą, elgeta galvodavo apie ožkelę ir laukdavo vakaro, kada galės jai nunešti, ranka pašienavęs pagrioviais, saują želmenų. Dėl nežinomų priežasčių gyvuliui nugaišus, elgeta ilgai bodėjo. Ypač jį slėgė mintis, kad ožka neturi sielos ir negali nueiti į dangų. Senis atsiminė keletą labai gerų arklių, vieną katę ir retai protingą šunį, vedžiojusį akląjį, ir taip pat širdyje apgailestavo juos negalinčius šokinėti ir džiūgauti rojaus pievose.

Jo amatas buvo jį išmokęs retos išminties. Iš kelių varpo dūžių jis išpranašaudavo oro permainas. Varpams pasitinkant numirėlį, iš jų gaudesio elgeta galėdavo pasakyti — kūdikį ar seną lydi, į rojų ar į skaistyklą nueis. Apie tai elgeta pasakodavo tetulei Elžbietai, ir ji tikėjo.

Nemažas malonumas elgetai būdavo laukti Antano atlaidų, kada prie jo atsisėsdavo laibas, aukštas, kaip šienkartė, vienaakis, vadinamas Matijošiumi, paskum rauplėtų giesmininkų pora, diedas ir jo boba, vadinami Drebuliniais, ir daug kitų klajojaničų pasauly elgetų. Matijošius, turėdamas sveikas kojas, iš visos pašvietęs atnešdavo naujienas, papasakodavo, kokioje parapijoje gausiausiai apdalina, kur pikčiausi šunes ir kuriuose kraštuose elgetos ratais važinėja. Paskutiniais metais atsiradęs Matijošius pranešė Drebulienės vyrą mirusį, o ją į kompaniją susidėjusią su berankiu, tačiau važiuotu. Nuostabiausia, kad berankis pats vienas pasikinkąs arklį, o važiuojąs įsikandęs vadžias.

Ne vien dėl tokių naujienų Šv. Antano bažnyčios elgeta laukdavo atlaidų: ponas Gricius, storas ir turtingas žmogus, prieš įeidamas į bažnyčią, įduodavo jam palaikyti lazdą ir dviejų dukterų skėčius. Išeidamas ponas atsilygindavo sunkiu sidabriniu ir žmonių spūstyje garsiai sakydavo:

— Na, eitum pas mane į dvarą skerdžium, ir būtų geriau! Elgeta, žemai nusilenkęs, su priglausta galva prie krūtinės, atsakydavo:

— Kad jau niek nebpajėgiu...

Tetulė Elžbieta aiškino, kad Gricius ne iš dosnumo tai darąs, bet iš puikybės. Ir dar taip, kad visi žmonės girdėtų ir matytų Ne toki ponai su lazdomis einą į bažnyčią! Bet senasis elgeta Elžbietos gudrumų neklausė ir galvojo, kad būtų geriau, jei daugis jam duotų pasergėt lazdas ar skėčius.

Vieną šaltą žiemos sekmadienį Šv. Antano bažnyčios elgeta, nesulaukęs savo šelpėjų, alkanas išlūkuriavo iki vėlybo vakaro. Kol bažnyčios neuždarė, vis dar buvo galima tikėtis praeivio ranka. Grįžti tuščiomis ten, kur jam davė guolį, nesiryžo.

Šaltis didėjo ir aštriai smelkėsi į jo kaulus. Pradėjęs kristi sniegas vis tirščiau ir sunkiau slėgė jo drabužį... Vos tapšnodamas vyžuotas kojas, senis juto, kaip svaigus miegas jį šliejo prie mūro sienos. Tuo metu kai jo galva nusviro ant kelių, rodos, jis pamatė įėjusį pro šventoriaus vartus žilabarzdį, susijuosusį virve. Atšlepsėjęs ties bažnyčios durimis, žmogutis stabtelėjo, ištraukė iš apsiausto kišenės didelę skarą ir, į jos kampą nušnypštęs nosį, porąkart ranka perglemžęs barzdą, dingo už kampo. Elgetos akis pastebėjo, jog žilabarzdis bus kažką pametęs. Nepajėgdamas atsikelti, senis tysantį sniege daiktą prisistūmė lazda ir jį pakėlė. Tai buvo geros, gurgždančios odos kapšius, iš kurio į nosį mušė skanaus uostomojo tabako kvapas. Elgetos širdis pradžiugo radiniu, ir, kai tik žmogus vėl išėjo iš bažnyčios, jis sumostagavo kapšiumi ir suriko:

— Rasi paties bus?

Žmogutis, tartum tik dabar pastebėjęs elgetą, kurį laiką žiūrėjo į jį ir, atsiėmęs daiktą, maloniu balsu tarė:

— Dėkų tau. Kuo beatsilyginsiu, kad nieko neturiu? Elgeta gūžtelėjo pečiais:

— Ogi prikelsi mane. Nebpajėgiu pats, prišalau. Laiks namuč! Ilgabarzdis žmogus paėmė jį už parankės, pakėlė ir nejučiomis įsivedė į bažnyčią.

Ūmai elgetos ausyse suskambo švelnūs garsai. Šiltas dvelkimas perėmėjo visą kūną: bažnyčia prisipildė šviesos, kuri sklido iš jį vedusio barzdotojo kaktos, veido ir delnų. Ir pamatė elgeta nuostabų daiktą: visi apaštalai, iš medžio, akmens, gipso, stovėję mūro įdubėse, sujudėjo, atsigręžė į spinduliuojančio ateivio pusę ir suklupo. Atsiklaupė ir Izidoriaus jaučiai. Pažvelgė elgeta sau po kojomis ir pamatė, kad jis žingsniuoja nebe grindimis, o angelų sparnais, švelniais ir minkštučiais. Spinduliuojantis privedė elgetą prie tuščios įdubės, į kurią klebonas norėjo pastatyti Šv. Pranciškaus statulą, ir vienu pirštu kilstelėjo jį oran. Ir pastatė elgetą nišoje, tarp šventųjų, Petro ir Povilo. Pajuto elgeta, kaip jo kojos, rankos ir galva darosi iš gipso,o vyžų apivaras — varinės. Žilabarzdis jo paklausė:

— O ko, tėvai, dar iš manęs norėtum?

Elgeta pažvelgė į apaštalus, kankinius, lyg ieškodamas jų akyse atsakymo. Vienas stovėjo su knyga, antras su didžiausia lazda, trečias su svarstyklėmis, Izidorius su jaučiais, o Rokas su šunimi, laižančiu jo kojos kelią. Atsiminė elgeta tetulės Elžbietos ožką, ir širdy užkaito. Nespėjo žodžio ištarti, kai prie jo šalies atsirado ožka. Dabar jis įsidrąsino ir kreipėsi:

— Viešpatie, kad ragelius jai paauksuotum, agi daugiau niek ir nenorėč!.. Nusišypsojo Didysis stebukladaris, visi apaštalai, kankiniai, perėjo kuždesys bažnyčią, ir bematant, lyg du saulės spinduliai, blykstelėjo auksiniai ožkos rageliai.

VEDYBŲ ISTORIJOS

Įėjęs į miegamąjį vagoną, ten radau jau tris, anksčiau įsėdusius, keleivius. Man pasirodžius, jie aptilo, nors iki šiol gyvai kalbėjosi. Vienas jų, šviesiaplaukis, patrauklios išvaizdos vyras, kiek palaukęs, kol aš susitvarkysiu, matyt, tęsdamas nutrauktą pokalbį, nosinaite iššluostęs akinius, tarė:

— Taip taip... Mūsų profesijos paslaptys ne tokios jau baisios. Žinoma, esama dalykų pikantiškai lengvų, juokingų, kurie beveik visi gali būti pasakojami, nutylint dalyvių vardus. Manau, iš šimto — šimto galima pasakoti, nerizikuojant savo amato reputacija. Kokia gali būti veneriko, džiovininko paslaptis?

Užsidėjęs akinius, šypsodamasis, jis atsiprašė, kad jo pasakojimas nebus literatūriškas. Supratau, kad tai gydytojas.

— Vieną dieną, — pradėjo gydytojas, — į mano kabinetą įėjo kokių keturiasdešimt aštuonerių metų, raudona, pilna moteriškė ir kokių dvidešimties metų, liesas, augalotas jaunuolis. Kol jie artinosi su visiems ligoniams įprastu drovumu, taip gerai pažįstamu gydytojams, aš jau stebėjau vyriškį, geriau pasakius — įėjusios moters sūnų, nes tai buvo panašu. Sūnus man ir atrodė reikalingas pagalbos. Tačiau iš pirmųjų žodžių suvokiau, kad jie prašys tik patarimo. Kelis kartus pakviečiau sėstis, bet jie vis stovėjo, nesiryždami ką nors pradėti. Pagaliau jiems susėdus, aš prislinkau kiek galima arčiau savo kėdę ir švelniai paklausiau:

— Kuo galėčiau padėti?

Šis mūsų, gydytojų, kasdieniškas klausimas, taip sakant, profesionališkas, visuomet gerai, drąsinančiai nuteikia pacijentus.

Pasirodė, patarimas ar pagalba buvo reikalinga moteriškei. Jaunuolis buvo ne jos sūnus, kaip kiekvienam protingam galėjo atrodyti, bet vyras... Tikras, teisėtas vyras! Moteriškė ūmai pradėjo pasakoti banalią savo gyvenimo odisėją. Jie treji metai, kai susituokę. Važinėjusi pas daugelį gydytojų, bet nieko nepadėję. Vieni sakę — taip, kiti — gal būt, treti davę abejotinos vertės patarimų. Jos vyras, matyt, stipriai veikiamas, — ne tiek bendros nelaimės, kiek drovumo, — žiūrėjo į pačią, smarkiai mirkčiodamas, lūpomis, be balso, kartodamas jos žodžius. Moteriškė vis energingiau ėmė skųstis savo gyvenimo beprasmiškumu. Čia ji sakėsi niekas pasauly jiems nebemiela, čia apipiešė savo perteklingą, nuobodžią būtį, čia vėl buvo kaltinami gydytojai. Po dešimt minučių vaitojimo, isteriško verksmo, aš susilaukiau dramos atomazgos: jie buvo bevaikiai. Bendrai praleistų trejetą metų buvę tikra lūkesio, nusivylimo ir abejonių golgota. Jie norėjo kūdikio, svajojo jam atiduoti meilę ir turtą... bet Apvaizda juos palikusi. Diena iš dienos augo jų nerimas: retkarčiais įsižiebdavo vilties kibirkštėlė — jie buvo trumpai laimingi, — bet vėl ji gesdavusi.

Pilnos, krūtiningos moters veidas, pasakojant apie apgaulingus pojūčius, neryškiai nušvisdavo ir vėl temdavo, raukšlėdavosi, tik ne džiaugsmo, o ryškiomis nevilties raukšlėmis, kurios ją dar labiau sendino.

Vyras neieškojo mano akyse atsakymo ar pritarimo, tik kiek nepatogiai jautėsi, rausdamas ir blykšdamas... Juo ji ilgiau kalbėjo, juo karščiau teisino save, lyg bijodama, perspėdama, kad aš neatimčiau tų kelių jos vilties grūdelių. Buvo aišku, kad jai daugelis gydytojų apčiuopiamai davė suprasti, jog ji negali turėti vaikų. Ji daug jų aplankė, tačiau aiškiai nė vienas neatsakė. Ir taip ji vaikščiojo nuo vieno pas kitą, tikėdama, kad jos negalavimas — gydytojų nepajėgumas. Moteriškė, pastebėjusi many susilpnėjusį dėmesį jos kalba, staiga, įbedusi į mane žvilgsnį, kuriame matei maldavimą ir viltį, priekaištus ir baimę, paklausė:

— Pone daktare, ar aš galiu turėti kūdikį?

Šį klausimą iš jos, be abejojimo, ne vienąkart girdėjo mano amato žmonės, ir po trejų bevaisių metų aš negalėjau pranašingai nusiteikti. Jeigu kiti gydytojai jai nedavė griežto ir aiškaus atsakymo, tuo labiau buvo keistas jų elgesys. Po to klausimo man nieko nebeliko, kaip pakartoti tą pačią procedūrą. Paprašiau vyrą išeiti į laukiamąjį. Ji atsivedė vyrą, gal būt, norėdama stipriau paveikti mane: žiūrėkite, kokį jauną gavau, kaip mano pilnai laimei dabar reikalingas kūdikis!.. Pagaliau, šimtas žino, ko ji jį atsivedė!? Kaip ir toliau pamatysit, vyras šioje istorijoje buvo tik inutile pondus terrae.

Tamstos! Jeigu būtumėt matę viso šito uždaro spektaklio vaizdą! Moteris tokiu žvilgsniu sekiojo kiekvieną mano judesį, taip nerimo, stengėsi įtikti, jog turėjau atsisakyti nuo savo pirmykščio nusistatymo: visvien jai išdrožti teisybę, kokia ji nebūtų. Ir vėl, gal būt, norėdama išblaškyti many bręstantį kokį nors blogą, jai nepageidaujamą, sprendimą, ji prisipažino, kad paskutiniu laiku joje įvykusios šiokios tokios permainos, dabar visai kitaip jaučiasi, na, ir kartais mano, kad jau...

— Atrodo, — ilgai tylėjęs pradėjau ir pajutau norą meluoti, — galite turėti kūdikį. Aiškių ženklų nėra, kad iš jūsų būtų atimta ta galia... — vis begėdiškiau įsimelavau, nors tai ir nebuvo reikalinga. — Kol kas nieko aiškaus negalima pasakyti...

— Bet, daktare, ar tiesa?.. Dieve, ką aš girdžiu!

Jos akyse sublizgėjo ašaros, ir ji, pati savęs nejausdama, pačiupo mano ranką. Man pradėjo įgristi šis pigus farsas. Norėjau riktelti: — „Kam jums vaikas? Įsūnykite vyrą!..“

— Reikia laukti! — šūktelėjau beveik piktai, bet tučtuojau man vėl jos pagailo. Mano žodžiai nesuteikė pacijentei jokio efekto. Ji pradėjo berti pagyrus mano asmeniui ir žmonių nuomones apie mano „laimingą ranką“, lyg aš būčiau buvęs tikrai reikalingas šio honoraro už keletą tų stiprinančių, nors ir melagingų žodžių.

Moteris išėjo. Bet vyras, sužinojęs iš jos naujieną, grįžo ir netvirtais žingsniais prisiartino prie manęs. Gal būt, jis norėjo ko paklausti ar jautėsi nepakankamai tikras, ką žmonai sakiau...

— Ponas, gal obuolių?.. Pas mus sodas... prašytumėm kiek tik norite, — sumikčiojo jis.

Mandagiai sakant, aš buvau sujaudintas, tik ne to jaunuolio vaišingumu, bet jo apsimestine laime. Kas jį pastūmėjo vesti šitą dukart už save vyresnę moterį ir kantriai vaidinti jos komedijoje?

Praėjo savaitė. Aš kažkodėl tvirtai tikėjau, kad isteriška moteris pagaliau supras tuščiai varstanti gydytojų duris, pasigailės bent kartą savo ašarų, pinigų ir daugiau nepasirodys. Tamstos! Po savaitės, nežiūrint į tai, kad aš buvau įsileidęs vieną pacijentą, išgirdau už durų bruzdesį, piktus žodžius ir pamačiau, nors tempiamą tarnaitės už skverno, įsiveržiantį tą patį bevaikį. Jis buvo išgąsdintas ir kažką neaiškiai mėmliojo.

— Gimdo? — atsimenu riktelėjau piktai, su pašaipa.

Galite įsivaizduoti mano nusistebėjimą: moteris, kurią praeitą savaitę mačiau visai nepanašią ir norėjau jai pasakyti, jog svajones apie įpėdinį gal vertėtų amžinai palaidoti, jau gimdo!

Tėvukas nerimavo, kūprinosi, vėl tiesėsi.

— Gimdo? — dar kartą paklausiau, tikėdamasis, kad vyrukas atsiims savo neprotingus žodžius. Jis patvirtino galvos linktelėjimu, ir man tuomet atrodė, jog nesusilaikysiu neišstūmęs jo pro duris.

Atsisakyti nebuvo galima. Mane skatino ne pareiga padėti, apie kurios reikalą nebuvo nė kalbos, o noras baigti tą vodevilį. Tačiau pakeliui ėmiau abejoti: juk gali kartą įvykti ir mano praktikoje tas neišvengiamas Didysis Liapsus. Namai, į kuriuos mane įvedė būsimasis tėvas, irgi buvo panašūs į gimdančios namus. Tik įėjus, krito į akį ta ligoniška kambario nuotaika. Ir iš viso nebuvo galima abejoti: moteris atrodė šios rūšies ligonė. Ji mane sutiko su atlaidžia, vos įregima laimės šypsena ir, tarytum, jos žvilgsnis sakė: pasižiūrėkite!

Nesistebėkite, jei šiame pasakojime tiek daug šypsenų, bet, iš tikrųjų neperdėsim, jei prie bendros sumos prijungsime ir daktaro šypseną... Gimdančioji šypsojosi ta šypsena, kuri kalbėjo apie moters ryžtumą viską nugalėti vardan brangiojo vaisiaus.

— Man gal ne dabar.. aš, tur būt, per anksti, daktare...

Moteris kalbėjo, kalbėjo, ir jos balse galėjai girdėti kūdikio verksmo aidą. Ji ne tik kalbėjo, bet stačiai kentėjo, ir tą kalbą trukdė staigūs, šiurpūs šauksmai. Kartoju: ji buvo ligonė visa to žodžio prasme. Žinoma, gimdymas buvo tik grynas jos vaizduotės padaras. Bet tai buvo pavojingiau, negu tikras gimdymas. Dabar jau buvo vėlu sakyti tiesą, ir aš kiek galima nuolaidžiau su ja derėjausi:

— Reikia, ponia, laukti... Kantrybės... gal ryt, poryt...

Visomis galimomis priemonėmis ją paguodžiau, patariau, dėl visa ko, kaip laikytis, įtikinau, kad artimiausiu laiku pavojaus nebus, jog tokiais atvejais gana ilgai trunka ir t.t. Apgautas tėvelis, pasidavęs žmonos kliedėjimams, taip pat gyveno tas baugias valandas. Jis mane pasitiko prieangyje, kur, vargšas, visą laiką man esant su ligone, neramiai krebždėjo.

— Kaip? Ar jau galima šiąnakt laukti?

— Praeis dar kelios dienos... — atsakiau nesvyruodamas.

Grįždamas jaučiau, kad iš šios istorijos lengvai neišsipainiosiu. Tamstos! Po poros dienų vėl mane kviečia, vėl turiu eiti ir vėl „gimdymą“ nutęsti kelioms dienoms. Supratau, kad moters liguistas įsivaizdavimas gali virsti tikru pamišimu. Atėjo man į galvą prašmatni mintis: kokiu nors būdu reikia jai gauti svetimą kūdikį.

Iki to laiko sužinojau ir gimdytojos biografiją. Tai buvo pasiturinti senmergė, laikiusi gimnazistų pensioną. Krovusi centą prie cento, ilgai gavėjusi ir savo gyvenime glamonėjusi tik kates, ji, lyg pernokusi slyva, vieną dieną nupuolė pas ją gyvenusio jaunuolio glėbin. Nepripažinęs trigonometrijoj sinusų, kosinusų, vokiečių kalboje — der die das, išmestas iš septintos klasės, jaunuolis atrado pašaukimą šeimos dalykuose..

Taigi pasikvietęs tėvą septintoką, atvirai išdėsčiau reikalą ir patariau ko greičiausiai veikti. Atrodė, kad vyrukas ne visai norėjo tikėti mano išvedžiojimais, nors ir nesipriešino sumanymui.

Tą pačią dieną, palikę prie ligonės slaugytoją, mes leidomės ieškoti atliekamo kūdikio. Aplankėm porą našlaičių globos įstaigų ir galų gale suradom vieną dviejų savaičių pamestinuką. Įstaigos vedėja tikino, kad tai pats sveikiausias ir gražiausias berniukas. Greitai jį sutiko atiduoti auginti, o vėliau ir įsūnyti. Su kūdikiu mes skubėjome namo. Suprantama, moteriškė apie tai nieko nežinojo, ir jos vyras, aklai klausydamas manęs, laikė vaiką už trijų sienų nuo gimdančios, kad jo verksmas per anksti nepasiektų jos ausies.

Atėjo vakaras. Našlaitis užmigo ant naujo tėvo rankų, ir aš įėjau pas ligonę. Po trumpo apžiūrėjimo jai pranešiau, kad laikas jau atėjo ir reikia tikėtis kiekvieną valandėlę.. Tamstos! Tų visų gimdymo simptomų nereikėjo laukti nė minutės: ji staiga pajuto skausmą, jos veidą išrašė kančia, ji pradėjo blaškytis, laužytis. Ji šaukė taip, jog gatvėje turėjo sustoti praeiviai. Kai aš tuo tarpu idijotiškai tęsiau akušerio darbą, vyras išgirdo mano sutartą žodį. Ir tikrai greitai jis pasiskubino su kūdikiu, kuris jau ties durimis pabudo ir be jokių ceremonijų paleido kakarinę. Moteris, išgirdusi mažojo verksmą, ūmai nutilo. Ji įsiklausė. Valandėlei, sakytum, gražiausia muzika pavergė jos širdį. Paskum ji su laimingos motinos išdidumu ištiesė pavargusias, nusikamavusias rankas. Supratom, ką ji norėjo priglausti prie širdies.

Ir štai, antri metai esu šios kuklios šeimos draugas. Sūnus auga ir tuo tarpu, kai tėvukas tik pradeda skusti pirmuosius jaunuoliškus ūsus, mažasis, jį pasivydamas, giriasi jau keliais naujais dantimis. Motina tvirtina, kad berniukas visai panašus į tėvą, o tėvas kaisdamas ginasi, kad iš nosies — gryna motina.

Laimingą moteriškę vakar netyčia sutikau gatvėje.

— Daktare, gėda man prieš tamsta... — užkalbino ji.

— Kodėl? — paklausiau nutirpęs, pamanęs, kad jai paaiškėjo apgaulė.

— Aš tuomet tokia lepšė buvau... Bet kaip sunkiai, daktare... Tiek dienų!

— Taip, ponia, — atsakiau šį kartą be jokio melo, palengvėjusia širdimi, — tai retas mano praktikoje atsitikimas.“

Gydytojas baigė savo pasakojimą, ir visi linksmai nusikvatojo, neišskyrus nė manęs.

Priešais jį sėdėjęs storulis paklausė:

— Ir iki šiol ji tiki, kad tai jos kūdikis?

— Šventai, tamsta. Visi, kam tik pasakojau šį atsitikimą, sako — anekdotas.

— Pasitaiko gyvenime tokių keistenybių, — vėl atsiliepė tas pats storas, raudonas vyras, atsagstydamas liemenę. Jo balse buvo kažkas rimta, kleboniška. Atidaręs lagaminą, jis išsiėmė šlepetes, pasidėjo jas greta savęs ir ėmė narplioti batų raiščius. — Pasitaiko, — dar kartą jis pakartojo. — Neseniai man teko susidurti su tokia byla, kur liguistas įsivaizdavimas baigėsi ne komedija, kaip su tąja moterimi, bet tragedija. Dviguba tragedija, nes jos auka savo gyvybe užmokėjo už svetimą nuodėmę.

Savo rašytojiško krepšio, visuomet paruošto staigiam, netikėtam grobiui, ką tik praturtėjusį daktaro istorija, nesiskubinau užrišti. Ir neapsirikau.

— Įsivaizduokit sau, — pradėjo teisininkas be ypatingos įžangos, — gyvena valdininkas. Vienas tų provincijos valdininkų, kurie nežymūs, nepastebėti, be didelių pastangų, smulkiais pataikavimais viršininkams kopia aukštyn, kuriam nors skyriaus vedėjui mirus, užima po stalą ir ne jaunas, be pelningų apskaičiavimų, be vadinamųjų širdies audrų, veda. Mūsų laikais vyrauja įsitikinimas, pasidaręs mada, kad vesti protinga tik tuomet, kai gali išlaikyti žmoną. Kartą žmogus, daug sugaišęs, daug nustojęs jaunystėje, prisiplaka prie tos „išlaikymo“ galimybės, jis griebia jauną ir gražią. Jis renkasi jaunystę ir grožį lyg kerštui savo paties dingusiai jaunystei. Jeigu tokios nelygios vedybos turi pasisekimą, tai tik todėl, kad abi pusės žino naudos kainą. Taip buvo ir su mūs valdininku. Tokia buvo ir jo žmona, laiku pastebėta, laiku išgelbėta iš mokyklos suolo, kurio ji nemėgo, ir tiek protinga, jog laiku suprato patarlę: meilindamosi kepalo, negausi nė riekės.

Įsivaizduokite sau, žmogus veda ir pasijunta laimingas. Trumpu pažinties laiku nespėjęs atidengti kai kurių moters dorybių, jis dar labiau apsidžiaugia, kai po vedybų atranda ją ne tik protingą, sumanią, kilnią, bet ir visa siela jam atsidavusią. Net jos ydos vyrui ima atrodyti visų tų gerų ypatybių nepasibaigiančia tąsa. Pats būdamas netikintis, jis žavisi jos dievobaimingumu, karšta malda ir dažna išpažintimi. Dorybes seka talentai: kulinarijoje, muzikoje, skonyje puoštis, tvarkyti namų ūkį, na, ir mitoki, beveik kasdien nauji. Kasdien vis labiau pilnėja jaunavedžių laimė ir viena, rodos, gali jie viens kitam prikaišioti: kodėl likimas jų anksčiau nesurišo? Kur išvykęs, valdininkas skuba atgal, kiek ilgiau užtrukęs — siunčia telegramas, veža dovanas, gėles. Erdvus butas greitai virsta tikru stalų, staliukų, kilimų ir pagalvėlių muziejumi. Nedelsia vyras įvesdint žmoną visuomenėn, kur ji lygiu pasisekimu skina sau simpanijas ir žadina slaptą naujų draugių pavydą. Keli nauji pažįstami, vyrui ir moteriškei pasirodę įdomūs, suranda atviras duris į jaukią šeimą. Žmona, bijodama provincijos intrigų, laikosi atsargiai ir santūriai, visiems lygiai dalindama savo dėmesį. Vienas kitas naujųjų bičiulių užsukdavo į namus nesant vyrui, tačiau jam nebuvo mažiausio pagrindo pavyduliauti: žmona pernelyg kukli, nekalta iki smulkmenų ir valdininkas gali tik žaisti aklu pasitikėjimu. Jis jai pristato vis naujus ir naujus draugus ir džiaugiasi sieloje, kai ji, visų jų atsikračius, pasijunta laiminga tik su juo vienu.

Ji turi retą moterims bruožą: nesidomi tais, kuriais gali mažumą paabejoti vyras.

Tą pačią vestuvių vasarą į šį užkampį atvyksta jaunas muzikas sukurti bažnytinio choro. Susipažinęs su valdininku ir kelis kartus pabuvojęs jo namuose, muzikas jį paskatina susirūpinti nepaprastai švelniu žmonos mezzosopranu. Vyras, susilaukęs tik savo ankstyvesnių spėliojimų patvirtinimą, tuojau pritaria muzikui, o geradaris, iš meilės talentui, sutinka duoti jo poniai keletą solfedžio pamokų. Bet žmona, tikras kuklumo pavyzdys, stengiasi kovoti, nepripažindama sau be virtuvės jokios Dievo dovanos. Ir nugalėta, įkalbėtąjį sutinka.

Tris dienas per savaite chormeisteris priešpiečiais praleidžia valdininko namuose, derindamas šeimininkės balso stygas, kurios vis labiau lyginasi ir tempiasi, ir muziko susižavėjimui nėr galo.

Vieną dieną vyras randa žmoną nusiminusią, beveik apsiašarojusią.

— Negaliu, — sako ji, puldama jo glėbin, — daugiau negaliu... Koks jis nedoras!.. Begėdis!

Kai vyras nustebęs paklausia muziko nedorybės priežasties, jis išgirsta tokią naujieną, jog nesusivaldęs praplyšta juokais.

Įsivaizduokite sau! Muzikas, solfedžio metu, turėjo neatsargumo pasigirti gyvenęs su vedusia operos soliste. Ši nedorybė moteriškei pasirodė tokia didelė, jog ji buvo pasiryžusi mesti dainavimą ir nubėgus įspėti kleboną, koks nuodėmingas žmogus jo bažnyčioje gieda Šventas melodijas.

Laimingas valdininko juokas, o paskui ir bučiniai užbaigia sceną, kurią greičiau laikytumėm šventųjų, o ne mūsų ištižusio gyvenimo paveikslu.

Vyras pasistengia nuraminti ją, bet ji, griežta dorovės klausimuose, darosi nesukalbama ir iki pat muziko išvažiavimo pasilieka šalta jo atžvilgiu. Rudenį chormeisteris grįžta sostinėn, ir jo pėdsakas išnyksta iš šių namų, jei neskaityti kelių gaidų lapų su romansais, jo padovanotų savo mokinei.

Praeina dar metai. Valdininko žmona, pasijutusi nėščia, laikinai turi atsisakyti nuo iš lėto pamėgto dainavimo ir tų dažnų kelionių, kurias ji paskutiniu metu vykdė sostinėn, su vyru arba viena, pasiklausyti koncertų.

Žiemą gimdydama ji mirė, palikusi sveiką, tvirtą kūdiki. Smūgis buvo toks netikėtas, šiurpus, jog valdininkas, nežmoniško sielvarto prislėgtas, vos nepasmaugė prie gimdančios budėjusio daktaro. Jo reikalavimu mirusią apžiūrėjo sostinės daktarai ir, pasitenkinę trumpu konsilijumu, išteisino miestelio gydytoją.

Našlys tartum pamišo. Iš grasymų daktarui jis puolė į visišką neviltį, ramią ir ilgą. Niekas jo nematė viešumoje, o jei kas matė — nelengva buvo pažinti, — visai susmuko. Gerbdamas mirusios atminimą, kambariuose jis paliko, kaip stovėję, visus jos daiktus, ir fotografui užsakė padidinti vieną jos paveikslų. Kalbėjo, kad nelaimingasis ties paveikslais išsėdįs kiauras naktis. Romantiškoms miesto būtybėms parūpo iš žmogaus nulipdyti kažkokį nekrofagą: sukuždo, kad valdininkas mirusią tebelaiko namuose, o jos vietoje į grabą įdėjęs drobės rutulį.

Blogų romanų sujauktos galvos buvo linkusios tikėti ir šia legenda.

Kūdikis tuo tarpu augo pas valdininko žmonos seserį. Tėvas, išgyvenęs skausmingą, žiaurią žiemą, pavasarį atsipeikėjo. Sunkiai aptariamas kančias ir sielvartą jame pakeitė nykus ilgesys, bodėjimasis. Šaltai ėmęs svarstyti, našlys suprato netekęs ne tik žmonos, bet ir tų mažų, jaukių paslaugų, tos lipšnios tvarkos. Rytą kėlęs jis neberasdavo iš vakaro padėtų kojinių arba rankogalių sagos, iš įstaigos grįžus nieks nepakišdavo jam sušildytų šlepečių. Pietauti pavėlavęs, jis sriuobdavo ataušusį viralą. Dantį ar galvą sugėlus, nebuvo rankos, kuri vienu prisilietimu sumažintų skausmą. Jis nebeteko ir patarėjo, su kuriuo įprato svarstyti, ar verta pirkti tą ir tą, ar gerai jis pasielgs, neatsakęs į šį laišką.. Tik dabar jis pasijuto, kaip stipriai spėjo įaugti į šeimą. Ir buvo lyg be savęs.

Viskam ateina galas. Nukirsta šaka užsitraukia žieve, delčią pakeičia pilnatis. Ir mūsų valdininkas, mažumą užsimiršęs, apsiraminęs numetė gedulo raištį, pasirodė visuomenėj. Piršliaujančius jis nuramino pažadais našliauti iki grabo lentos.

Ieškantis, sako, suranda. Ir įsivaizduokit sau, antrą našliavimo vasarą, grįžęs iš pajūrio, valdininkas parsiveža žmoną. Tokia staigmena daugelį nustebina. Moteris buvo visai jaunutė, paprasto siuvėjo dukra, žalsvai vandeningomis akimis, ir miestelio damos iš karto ją rado nepaprastai panašią į mirusią.

Spinduliuojąs laime valdininkas tikrino, kad ne tik veidu, šypsena, bet ir būdu iki smulkmenų naujoji panaši į pirmąją. Jis net ir dabar negalįs atsipeikėti kaip, pirmąkart ją pamatęs, krūptelėjo, tartum būtų akis akin susidūręs su velione.

Nedaug reikėjo, ir naujoji būtų išstūmus iš valdininko atminties senosios paveikslą. Tarpais jis net savęs klausdavo: kurijų originalas ir kuri pamėgdžiojimas? Trumpu pažinties laiku nespėjęs atidengti kai kurių moters dorybių, jis dar labiau apsidžiaugė, kai po vedybų atrado ją ne tik sumanią, šeimynišką, bet ir visa siela jam atsidavusią. Dorybes vėl sekė talentai: mezgime, kulinarijoje, na ir kitoki, kasdien beveik nauji, išskyrus gal dainavimą. Atvežta iš gausios, neturtingos šeimos, kur adata ir žirklės daugeliui jos narių buvo vienintelė priemonė išeiti gyveniman, mergaitė, sužavėta valdininko namų blizgesiu, apsvaigo pasijutusi šeimininke visų tų mažų niekų ir baldų, lyg kūdikis, pirmąkart patekęs žaislų krautuvėn. Ir nežinia, dėkingumą ar pagarbą vyrui ji palaikė meile?

Kasdien pilnėjo jaunavedžių laimė. Tik viena valdininkas ir galėjo sau prikišti: kodėl taip ilgai nešiojo gedulą?

Nedelsė vyras įvesdint žmoną visuomenėn, kur ji staigiu pasisekimu skynė sau simpatijas ir žadino slaptą draugių pavydą. Keli seni pažįstami vėl atrado neseniai prarastą jaukų židinį. Ir taip pora laimingų metų praslinko jiems kaip viena diena.

Rodos, galėtumėm statyti po šitos pasakos tašką ir pavadinti ją nuobodžia. Tačiau, reikėjo atsitikti... Be to „atsitikti“ — nebūt nė istorijos arba, kaip sakoma: be kiaušinio nebūtų nė viščiuko.

Valdininkas savo namuose darė remontą. Statė naujas koklines krosnis, klojo parketą ir keitė sienų apmušalus. Nuplėšdami senuosius apmušalus, darbininkai atrado už jų užkištus du rausvai šilkinio popierio, smulkiai prirašytus, lapukus. Juos nunešė šeimininkui. Valdininkas, permetęs akimis, tuojau susidomėjo radiniu. Sekdamas žodį po žodžio, nepasijuto išėjęs į sodą ir dar nepasiekęs suolelio, atsirėmė į didelės liepos kamieną: šilkinio popierio lapukai suvirpėjo jo rankose, galvoje aptemo. Sukilusios mintys lenktyniavo su gulsčiu, nelygiu raštu. Prabilo nelaukta paslaptis. Tai buvo du meilės laiškai, rašyti mirusiai valdininko žmonai. Kiekvienoje eilutėje jos vardas buvo linksniuojamas iki devynių mažybinių, apipintas banaliais, aistringais palyginimais. Vienoje vietoje nežinomasis rašė: „Šimtus kartų bučiuoju guolį, kurį lietė Tavo kūnas ir pagalvį, kur ilsėjosi Tavo dieviška galva... Svaigdamas laukiu, kada vėl laikysiu Tave savo glėby. Brangioji, nekankink manęs, atvažiuok trečiadienį. Jei tas apkerpėjęs rąstas, kaip tu vadini senį, užsigeistų važiuoti drauge, ištrūk mieste nuo jo. Apsimesk, kad suskaudo dantį ar kitaip ir kad tau reikia pas dantistę... Žodžiu, kaip visuomet, toje pačioje vietoje“. Kitam laiške buvo minima, jog tarpininkaująs jiems kažkoks B. išsikelia pavasarį į naują vietą. Meilužis reiškė susirūpinimą, kaip ateity bus galima perduot korespondenciją.

Velionė, kurią vyras laikė angelu, kuri piktinosi iš pažiūros tokiomis kasdieniškomis muziko nedorybėmis ir kurios ištikimybe nebuvo abejojęs nė vieną akimirką, pasirodo gudriausiu ir pikčiausiu būdu jį apgaudinėjusi su tuo pačiu muziku. Kas galėjo spėti, kad visos jos ašaros, juokas, pasiilgimas buvo tik priedanga, apsimetimas, demoniškos šelmystės kaukė, po kuria slypėjo antrasis, tikrasis veidas?

Sakoma, auksą pažįsti iš jo žėrėjimo, sąžiningumais paskolos, gyvulio jėgą iš jo naštos, o moters — nėr kaip pažinti.

Tokiu būdu paaiškėjusi tiesa vyro sieloje juodu debesiu aptemdė ne tik velionės atmintį, bet sunaikino ir tikėjimą bet kokia ištikimybe.

Užuot metęsis į bergždžius apgailestavimus arba užmarščiai palikti suvėluotą kerštą, šis žmogus pasviro į kankinančias abejones ir įtarinėjimus. Kartą apgautas, apgavystės bausmės išvengus, jis už kažin ką pasauly nenorėjo būti auka antrą kartą.

Likimas taip norėjo, kad antroji žmona jį tikrai mylėtų, bet elgtųsi kaip pirmoji. Pirmosios kuklumas, šeimyniškumas, angeliškas nekaltumas buvo apsimestinis, tuo tarpu antrąją iš tikrųjų puošė minėtosios dorybės. Pavydu užnuodytas vyras ėmė akylai ją sekti. Ir greitai jos visi gerieji privalumai nelaimingojo akyse pavirto tos pačios melo kaukės grimasomis. Savo atminty jis stengėsi perkratyti visus antrosios žmonos pažįstamus, visus balius, kada ir su kuo ji šoko, kada ir kas ją lydėjo. Apsilankančių namuose draugų žvilgsniuose jis stengėsi atrasti tą naująjį suokalbininką ir klaidžiojo nuo veido prie veido, nuo šypsenos prie šypsenos. Jo įsivaizdavimas pasiekė tokią ribą, jog palikęs įstaigoje darbą, jis bėgdavo namo, dairydavosi paloviais, kur pradėjęs kelionę mesdavo ją pusiaukely, skubėdavo atgal ir vidurnaktį įsiverždavo į miegamąjį su paruoštu kišenėj ginklu. Išsiruošus žmonai į krautuvę ar pas drauges, jis valandėlės nepasėdėdavo, kad fantastiškiausi vaizdai ir svetimoteriavimo scenos nepradėtų plūst jam į smegenis. Ir nelaimingajai peržengus savo namų slenkstį, jis pašokdavo ir sekdavo ją.

Moteris buvo tokia kūdikiškai nekalta, jog nesumetė įtarti dargi vyro įtarinėjimo. Geriau įgudus ir žinanti meną tramdyti vyrus kita jos vietoje gal būtų mokėjusi pavyduolio aistras nukreipti nepavojinga vaga ir vieną gražią dieną būtų įrodžiusi, kad jis kvailiausiu būdu išsigando tik savo šešėlio.

Negalima pasakyti, kad moteris visai nepastebėjo tam tikro vyro atšalimo,staigių ir ryškių permainų jo elgesy ir būde. Ji pastebėjo, bet nesugadinta ir dar kartą naivi, ji tikėjo jo žodžiais... kad jis truputį negaluoja.

Juo nekantriau vyras siautėjo ir puldinėjo, juo mažiau vyko rasti žmonos kaltės įrodymų. Toks nepasisekimas dar labiau užkūrė pragariško pavydo ugnį,ir dabar jau kiekvienas jo liguistos vaizduotės gamintas melas ėmė jam atrodyti gryniausia tiesa.

Nebuvo dienos, valandos, kad vyras galėtų nors akimirkai pasprukti iš šios pamišimo būties. Miegodamas jis taip pat neturėjo ramybės, nes sapnai, vienas už kitą klaikesni, jį žadino, ir pabudęs jis grabinėjo, ieškojo, slankiojo.

Kartą guldamas vakare, valdininkas išgirdo, kai ties laiptais, lauke, kažkas kuždėjosi. Sulaikęs kvėpavimą, jis pasiklausė. Taip, tai nebuvo jokios abejonės. Jo klausa, kaip ir regėjimas, paskutiniu laiku apgaulinga iki tobulybės, atskyrė net paskirus meilužio žodžius. Žmona tik neseniai buvo išėjusi kieman ir įtartinai užtruko. Vyras pakilo ir katino šuoliu, vienmarškinis, atsidūrė prieškambary.

Tuo pačiu laiku ji tekina įbėgo ir patamsy užgriuvo ant vyro. Jos paprasčiausias ir natūraliausias tokiu atveju lengvas krūptelėjimas ir riksmas ją pražudė.

— A, prakeikta!! — suriko netekęs lygsvaros žmogus, įtikėjęs kad ji išsidavė, ir kietais nagais įsikabino jai į gerklę. Ji ištrūko, nesuprasdama, kas atsitiko, manydama vyrą išėjus iš proto. Tuo metu, kai virtuvės šviesoje pasirodė jos išblyškęs, siaubo iškraipytas veidas, valdininkas trenkė jai į galvą svariomis krosnies žnyplėmis. Vieną, antrą ir trečią kartą... Kol nesuvaldomas siautulys ir pamišimas atėmė jėgas. Niekas jos negalėjo išgelbėti, nei šauksmas, nei maldavimai...

Taip ji užmokėjo gyvybe už Ievos nuodėmes ir už savo nesumeluotas dorybes.

Pasakotojas baigė, ir traukinio bendrakeleiviai valandėlę tylėjo. Daktaras, visą laiką vienmarškinis sėdėjęs aptatiniame guolyje, tik dabar palindo po antklode, bet greitai vėl atsisėdo ir paklausė:

— Kaip? Iš tikrųjų ji neturėjo jokio meilužio?

— Ne. Vidurnaktį atvežta ligoninėn ji dar kalbėjo. Visa tai buvo vyro vaizduotės padaras, — pridūrė keleivis.

— Keista, — ėmė samprotauti daktaras, padėjęs rankas po galva, žiūrėdamas į vagono lubas, — žmonės bejėgiai valdyt šitokias savo aistras. Mes kenčiame dėl mūsų pačių ydų daugiau, negu nuo visų kitų nelaimių...

Ir netrukus jis pridūrė:

— Antra „Krekerio sonata“!

— Man rodos, ponas daktare, ji turi visus reikalingus bruožus, kad ją pavadintume miesčioniška, — atsikirto, lupdamas obuolį, trečias keleivis, nesveikai rausvais skruostais, storais trumpagerio akiniais, jauno mokslininko tipas. — Pinigas ir išskaičiavimas, godumas ir pavydas, baimė ir egoizmas — Štai aistros, kurias puoselėja mūsų gyvenimas, savo išspaudomis kasdien maitindamas laikraščių kriminalistikos ir anekdotų skyrius... Ir tie vedybų farsai! Tik pasižiūrėkime į mūsų gadynės šeimas, į vadinamuosius šventus židinius, kuriuose rusena viskas, tik ne meilė! Ir kaip tie židiniai sulipdyti, kokiais ryšiais ir kokiu pagrindu susiriša poros!? Štai, dar vienas tokių mezalijansų pavyzdys...

Mokslininko tipas, supiaustęs griežinėliais obuolį, drauge su popierio padėklu ištiesė daktarui, paskum teismo žmogui, likusį atsikando pats ir ėmė pasakoti:

— Šią vasarą su reikalais nusibloškiau į krašto gilumą. Vienos bažnyčios archyvuose patikrinęs keletą mano darbui naudingų faktų, ruošiausi jau grįžti, kai galvon dinktelėjo mintis aplankyti išgarbintuosius Lizdeikius, kurie buvo nepertoliausia nuo šios vietos. Man pasakojo, kad su savo galybe ežerų, salų, su aukštais, pušynais apžėlusiais, kalnais Lizdeikiai prilygsta gražiausiems Suomijos kampams.

Ilgai nesvarstęs, pasisamdęs vežiką ir anksti rytą kėlęs, pusryčiams jau buvau vietoje, pakely mažai ką matęs iš tų žadėtųjų stebuklų. Tiesa, norą žvalgytis atėmė įnikęs lietus, kuris tirštu debesiu užstojo vaizdinguosius kalnus ir tarpais atsiskleidusias panoramas į ežerus. Nutariau laukti, kol prasiblaivys.

Užsukęs traktoriun, pasiprašiau arbatos ir ėmiau dairytis pro langą į patižusią liūdną miestuko gatvę. Buvo tuščia ir nyku, kaip esti nyku tuose provincijos užkampiuose, kur aukšti cemento šaligatviai, kiemai, juose perkaršę šunys, net krautuvių languos sudėliotos prekės atrodo turį tik vieną paskirtį: didinti liūdesį ir skurdą.

Man besižvalgant, kitame gatvės gale pasirodė žmonių būrys. Iš pradžių maniau, kad tai lydi numirėlį, bet greitai supratau apsirikęs: nebuvo matyt grabo, ir priešaky moterų, vyrų, daugybės vaikų ėjo du policininkai.

Tarp jų, nuleidęs galvą, vienplaukis, užpakaly sukryžiuotomis rankomis, žingsniavo kokių trisdešimt penkerių metų vyras, petingas, aukštas. Jo galingas, palenktas sprandas raudonavo lyg žaizda, nuo kurios driekėsi atplėšto švarko lopinys. Tiek policininkų, tiek palydovų veiduose buvo kažkas rimta, sustingę ir rūstu. Namų durys, langai, pro kuriuos traukė keistoji procesija, bematant užsikimšo smalsuoliais, nors prieš valandėlę tie patys namai atrodė tušti ir išmirę.

Traktyriaus savininkas, pamatęs minią, taip pat šoko laukan, nebaigęs piaustyti dešros, šūktelėjęs man:

— A, va, Koste gabena!

Tuo pačiu laiku suimtasis kilstelėjo galvą, pasižiūrėjo į langą, ties kuriuo sėdėjau, ir mūsų akys susitiko. Suimtojo žvilgsny pajutau kažkokį drovumą, baimę, o kartu piktą grasymą ir nenoromis nuo jo atsigręžiau.

Būrys dundėdamas perėjo medinį tiltą, pasisuko už bažnyčios, ir dingo.

— Nebėr dabar jam gyvenimėlio! — tarė grįžęs smuklininkas, vėl ramiausiai nusitverdamas dešrą, kurios paskum negalėjau praryti nė vieno kąsnio.

— Už ką jį suėmė? Kas jis toks? — paklausiau.

— Nagis, mūs bankierius. Koste Bankierius, kaip jį čia vadino. Pons, tur būt, iš toliau, kad nežinote. Oje, koks jis buvo didžiūnas! Iš procentų dvejus namus pasistatė, ką dabar vienam paštas, o antram — felčeris. Katrie iš jo skolino, vis dvigubus vekselius su juo pasidarė. Dabar šneka, kad jo gyvo nepaleis, o namus valdžia perims. Neduok, Dieve, nė man nė mano priešui tokio lobio ant svetimų kraujo! Tai, kokių baisių žmonių atsiranda! Ištrūkęs jis buvo iš kalinio. Visą mėnesį slapstėsi aplink, sako, norėdamas dasikast iki kalvio, katras jį įdavė. Vakar jį suėmė Gurklių ir mūs policija ir dabar vėliakos atgal pristato.

— Bet jūs man nepasakėte, už ką jį suėmė? — nekantriai pertraukiau smuklininką. — Už per didelius procentus?

— Oje, ne, ponas! Kas už tą! Kad jis dvi pačias nukėglino. Vieną po kitos. Gal būtų ir trečią nukėglinęs, tik kad jam pamaišė.

— Kaip tai nukėglino? — vėl paklausiau, nesupratęs to keisto žodžio.

— Na, taip ponas... į kapus nuvarė. Tą, kur pirmą apsivedė, iš užužėrių, rauplėta buvo ir kurtinė. Per triūbelę jis su ja kalbėdavosi. Nepagyveno jis su ja metų, po krūtine ylą suvarė ir palaidojo. Paskum antrą susirado, seną. Ta lėles vis rėdė. Sako, ar dvi dėžes su kraičiu tų lėlių atsivežė. Iš didelio dvaro ją paėmė. Ir šitąją nukėglino, vis su yla. O kaip jis abi mylėjo, kad būt matę! Ant rankų nešiojo. Kad būdavo eina, vis po ranka... Rodos, didesnės meilės nė tijatruos neparodys. Kai tą pirmąją laidojo, žiemą, tai gyvus vainikus iŠ Kauno vežė, o antrąją ir dar puikiau: grabą su glazumentais nupirko, visiems elgetoms po litą davė. Čia nieks taip ir neatsimena, kad kada buvo. Ir vis dėl žmonių akių, žiūrėkite, darė. Apsimetimas toks jo buvo...

— Kodėl gi jas žudė?

— Dėl kraičio, pons. Kai vienos atsikratė, žiūrėkite, jis gali jau už kitos griebtis. Tokia fantazija jam atėjo į galvą... pasipelnyti. Kai jis čia iš kitų kraštų atsikėlė, gal kokį pustūkstantį turėjo. Dar pasiskolino kiek, matociklą pardavė ir užsidėjo arbatinę... Paskum manufaktūrą. Tik kažin kas jam nesisekė, ir gana. Tada, žiūrėkite, metė viską ir susipiršo su ta rauplėta bajore. Septynis tūkstančius grynais paėmė, dar tris valakus žeme. Iš antros kaži ar ne dusyk tiek gavo. Bankierium pasidarė. Tuojau dvejus namus išsimūrijo. Ve, galvočius, sako, žalvočius, o ant galo ir kvailas... Nieks nebūt ir žinojęs, kad ne jo paties liežuvis. Sykį mūs kalvis nuėjo pas jį šimtinės pasiskolint, ir girtą rado. Sėdi išsikerplėšinęs, sako, Koste Bankierius gal dešimt lyterių pasistatęs ir dainuoja sau vienas. Dainuoja, girdi, galvą krato ir giriasi, kad jeigu panorėtų — bažnyčią nugriautų ir kitą, su dešimčia bokštų pastatytų. Pasisodino ir tą kalvį už stalo ir kažikaip ten išėjo, tik kalvis vis tos šimtinės prašėsi. Koste Bankierius ir suriko ant jo: ko čia zyzi, girdi, lyg uodas? Vesk seną karvę, ir bus pinigų!.. Kalvis iš pradžių nesuprato, o tada, paikų minčių pilnas, Koste jam ir paaiškino... Atradai niekam tikusią, girdi, su kraičiu, ir vesk. Apsivedei — tu su ja čiūčia liūlia, gražiuoju, kad žmonės matytų tave mylint. Po kiek laiko, girdi, ir paleisk tu žinią, kad pati serga. Tada, girdi, tu jai ylą po krūtimi, ir priimk, Dieve po dešinei.. Tu jau turi šitos pasogą... Paskum ieškok kitos, ir kitą su yla.

Kalvis, sako, aš ir tuokart nieko blogo nepagalvojau. Tik pasižiūrėjau į Koste, nusijuokiau sau iš jo meliodijų, o jis susyk kad duos man į kaktą delnu, kad suriks: — A, jau tu velnią manai?!

Po to kalviui neišėjo ir neišėjo iš galvos tas pasakymas apie ylą. Neiškentęs jis prasitarė vienam, antram. Kalba pasiekė tos bajorės ir tos rauplėtosios gimines. Tie davė žinią kur reikia ir pareikalavo jas atkast. Iš trijų garsiausių daktarų komisija atvažiavo. O, kiek čia buvo svieto! Visos kapinės apgultos, visos šalymės. Bėgo žiūrėt iš kaimų. Tik į vidų nieko neįsileido. Atkasė jas ir sako taip, lyg vakar pašarvotos: sveikos, baltutės. Po abiejų kairiosiomis krūtimis rado tabako grūdo skylutes. Koste Bankierius dar iš pradžių gynėsi, bet neilgai. Kai juos tardytojai su kalviu suvedė akis į akį, žmogžudys perkando liežuvį, nusispiovė kraujais ir suriko: — Ko jūs norite iš manęs? Dabar būčiau vedęs trečią, jauną ir gražią Būčiau ją mylėjęs..

— Įdomu, kodėl jam prireikė ylos? — pasiteiravau, ir mano gerklėj kietu kaulu sustojo duonos kąsnis.

— Gal dėl to, kad jeigu būt kas iškilę, žiūrėkite, ne taip greitai įtars... po krūtimi... O kas ten susigalvos ieškot? Jau jis tokią fantazija turėjo pons, — atsakė smuklininkas ir pakilo atnešt arbatos.

Tačiau aš atsisakiau nuo naujos stiklinės. Gatvė dabar vėl buvo tuščia ir dar nykesnė. Vietomis jau telkšojo balos, kuriose pliurzė antys, o ant šaligatvio pamačiau tysančias, greičiausiai šunų atvilktas, avies kojas. Mano krūtinę suspaudė ilgesys, noras ko greičiausiai bėgti, pasprukti iš to užkampio, panašaus į kapines.

Nelaukęs, kol praeis lietus, gerai nė nepradžiūvęs, nepamatęs nuostabiųjų Lizdeikių reginių, sėdau ir išvažiavau.

Pasakotojas, gyvai ir sultingai perdavęs smuklininko kalbą, nutilo. Tylėjo ir kiti. Netrukus visi sugulė. Advokatas, apsikamšęs antklodę, paprašęs manęs užgesinti šviesą, atsigręžė į sieną.

Stebėdamas vagono lubose ryškėjančius ir nykstančius mažų stotelių žiburius, aš ilgai dar neužmigau Iš ką tik girdėto stengiausi savaip nubrėžti novelių planą, tačiau istorijos nepasidavė vaizduotės melui, gal būt, dėlto, kad jos prašoko bet kokį rašytojo išmislumą.

Galų gale jas nutariau atpasakoti pačių keleivių žodžiais.

SIMANAS

Tyli, lengva kovo pabaigos diena. Laukus dengiąs sniegas pajuodęs, sužliugęs ir, galbūt, paskutinis. Telkšą grioviuose ir po ledu šnarą vandenys kalba apie didžiąją permainą. Saulės nematyti. Ją kloja skysti, plaišūs debesys, tačiau jos darbas visur pastebimas: nuo eglės šakos atkaitusi nučiuožia sniego pluta, iš sunkių lijundros šarvų išsivadavęs pakyla žolės stagaras ir linksmai sušvilpia vėjuje.

Apsiavęs veltiniais, užsimaukšlinęs zuikinę kepurę, kurios viena ausis su ilgu kaspinu kresnoja į žingsnius, pamiškės keliu eina dėdė Simanas, dvaro eigulis. Pasikinkęs virvute, jis tempia pas kum save nedideles rogutes, pakrautas aukšta, geležimi kaustyta, dėže. Už dar ilgesnės virvės dėdė vedasi žalą, su dideliu, beveik žemę braukiančiu, pilvu karvę. Gyvulys juda kantriai nuleidęs galvą, pro šnerves išpūsdamas šilto oro rutulius.

Šone, tamsia, gyva siena stovi miškas. Jis ošia nykiai, baugiai, sakytum, jo tankmėj kažin kas vaitotų.

— Ū, kur eini, dėde? — staiga nuskamba balsas. Dėdė Simanas atsigręžia. Jaunų pušaičių gojus sušlama, šakos, dulkėdamos sniegu, prasiskleidžia, ir iš jų išlenda kokių dvidešimt metų berniokas. Jo apskritas, raudonas veidas šypsosi, tartum šypsosi jo prasivėpę kailiniukai, atšokę kelnių lopai ir ant pečių užverstas kirvis. Nežinia tik kuo jis džiaugiasi: dėde Simanu ar greitu pavasariu.

— Ar ne Zanukas? — atsiliepia eigulis, pasmaukdamas nuo akių kepurę ir pirštine nubraukdamas įšilusią kaktą — O ką čia darai?

— Ugi į Šventgirį drožiu. Prie popiermalkių dabartis dirbu. Trys lytai per dieną. Tik mes, katrie iš aplinkui, tiek gaunam, o katrie iš miesto, rakordiniai, tie iki puspenkto užvaro, — vis taip spinduliuodamas kalba vaikinas.

— Je, — pritaria negarsiai, pro nosį, dėdė Simanas ir, timptelėjęs roges, juda tolyn.

Pasivijęs eigulį, Žanas eina greta,padėdamas už virvės jam tempti važtą. Jis gyvom, nesočiom akim šmėkšlinėja aplinkui, apsidairo prisimerkęs ėmusiame giedrėti, vietomis suplaišėjusiame, lyg ižas, danguje, ir sako:

— Jau kaip ir pavasaris... Tik kad dieniukę kitą lytaus ir nueis viskas!

— Hm, — murmteli Simanas taip pat apsidairydamas, be noro, ir vėl greitai panarindamas galvą. — Taip., taipos! — priduria jis po valandėlės, atsidusdamas, lyg duodamas suprasti, kad ne tai jam rūpi ir ne tuo jo mintys užimtos.

Abu tylėdami nusileidžia pakalnėn, pereina tiltą, po kuriuo jau skardena plačia vaga upokšnis, ir vėl pakyla kalnan. Miško ošimo negirdėt, jį užgožia vandens klegesys.

— Oho! — atsipučia vyrukas, atsisagstydamas kailinius, vis taip laimingai šypsodamasis, raudonas, kaip putinas. — O kur dėdė dabartis? Ar ne pas mus?

— Ne, — atsako tvirtai eigulis, žiūrėdamas sau po kojomis. — Išsikraustau. Ponas atstatė... Girioj gyvenau, o iš vilko nepasimokiau. Šią gadynę reik iš vilkų mokytis, kad duoną turėtum, matai...

Jaunas darbininko veidas apsiniaukia, jis atsigręžia į roges, vėl į Simaną, kurio ūsai kruta, sakytum, po jais be garso, pats sau, kalbėtų senis. — Tai čia nepasiliksi, dėde?

— Ne. Tuos kraštuos vargiai bepasirodysiu, — pažvelgęs į tolį sako eigulis. — Kad nori išsilaikyt tokioje vietoje, turi urgzti prieš žmogų. Lėtas šuo, matai, nereikalingas, kad nekanda. Kąsk, į gerklę įsikabink artimui, pono naudą gindamas, tada ir būsi geras, dar paaukštytas. O aš ne tokis. Bloga mano širdis... Prieš biedną negaliu, prieš turtingą sylos neturiu...

Įkopę kalnan, keleiviai stabteli. Viršum jų galvų, pušyje, pradeda tuksnenti. Simanas kilsteli galvą ir akimis paieško.

— Netikęs esu, — tęsia eigulis, perėmęs vadales į kitą ranką. Matyt, kad sielvartas jį verčia išsipasakoti. — Anuosyk per girią einu, va, taip: dun, dun, — kerta. Manau kerta ar ne, reik pa žiūrėt. Tokia tamysta. Prieinu, — žmogelis kad tašo, kad tašo beržiuką. Strykt, kai griebsiu jam už apykaklės, taip ir pasiliko saujoj pusė... Ir bėga. O senesnis už mane! Pasivijau, atėmiau kirvį. Tai ką tu, sakau, įstatymą žinai, kad čia ne valia? Išsigando, parkrito, apkabino mano kojas... Dovanok, sausą kirtau! Savo įstatymą, girdi, man bėda užrašė. Šiaudus nuo stogo sukūrenau, tvoras, styrame visa šeima, devynetą galvų, viena už kitą mažesnė... o pinigo prasimanyt nėr iš ko. Taip ir verkia jis man. Graudu pasidarė: ant kūno vieni skarmalai. Atidaviau ir tą beržiuką ir kirvį, — bala jį! Ir paleidau. Ne su vienu taip... daug paleidau. Anais sykiais, amžinatilsį tėvą tavo užtikau rungui bekertant, taipos paleidau. Juk galėjau raštavot, į belangę padėt, tik kokia man iš to nauda? Naudos jokios. Ponui iš to, žinok parokavimas yra: sugaus vagį, apkals, destis, ir kitas bijos. O kokie čia vagys, jeigu anys iš lauko ar girios paėmė dėl gyvasties savo? Kad ponas turi šimteriopai daugiau už kitą ir daugiau negu jam priguli, tai iš ko jis turi? Kitąsyk, dar jaunystėj, man toks galvotas elgeta mislį pasakė... Įsilaužk, girdi, į magazinus, įpilnas klėtis, stainines, į blizgančius palocius ir ką tu paimsi — iš vagies paimsi. Dėl to išeina, kad tikri vagys karietose važinėja...

Paėjęs keletą žingsnių tylomis, Simanas pasirausia kišenėje, ištraukia kažką saujoje ir, sugrudęs burnon, priduria:

— Je, je. Neįtikome ponui, kad ne pikti... Žanas eina užsimąstęs, vaikiškai pražiodinęs burną, su raukšle kaktoje.

Netoliese matyt sodyba, iš kurios padvelkia svilinamos kiaulės ir šiaudų kvapas. Už jos vėl namai, paskendę melsvame rūke. Toli pragysta gaidys, lyg aukštai, ore, ir kažkur dar toliau jam atkartoja kitas.

— Musėt, dėdė dabarties naują tarnystą gausit? — sako vyrukas.

— Kokią tarnystą? — klausia eigulis beveik rūsčiai, suglausdamas tirštus, žilus antakius. — šią gadynę man tarnystes jokios nėra. Visokių jų turėjau ir nepabuvau. Prie arešto namų už sargą stovėjau ir dešimtininku ir prie valdiškų vandenų... Iš visur atleido, kad ne piktas. Dėl to valdžiai iš manęs naudos nėr. O prie sunkesnio darbo jau per senas. Dar jei viskas lengvai, lėtai, ar pakelt, ar pavežt, — tai galiu. Širdis ne vietoj. Daktaras rokuo, kad iš dešimt tūkstančių jeigu viena tokia pasitaiko...

Žanui rodos, kad ir jis kažkuo kaltas prieš dėdę Simaną, kad kalti ir tie namai ir žmonės, sustoję aplink ugnį, kieme, ir net pakely stūksantis medis. Galvoja jis ir jaučia kažką savy kylantį, švelnų, malonų, dėkingą, kuriuo norėtų pasidalint su Simanu, parodyt jam... ir negali.

— Tai aš jau čia, — sako Žanas, mostelėdamas dešinėn, ir sustoja. — Tuomtarp, dėde!

— Je, je, — murma negarsiai Simanas, paskendęs savo rūpesčiuose Paėjęs varsnas, Žanas atsigręžia. Eigulis jau toli. Jo karvė, rogės ir jis pats susilieja į vieną tamsų daiktą, valandėlę tartum stovi vietoje, bet vėl išsiskiria, kiekvienas sau... Tik nesuprasi, — pirmyn jie slenka ar atgal?.. Kai Simanas pa siekia kelio aukštumą, ją ūmai užlieja skaisti, iš debesų prasiveržusi saulė. Ji sutviska kaitria liepsna namų languose, sidabro dulkėmis pažyra sniego plotuos.

Ir Žanui atrodo, kad dėdė Simanas keliauja į šviesią, nepiktų žmonių šalį...

TĖVAS

Šiandien aš tai atsiminiau, sėdėdamas prie židinio ugnies...

Buvau penktas vaikas šeimoje. Kai aš atsiradau, menkutis ir silpnas, niekas manimi nesidžiaugė. Motina nusprendė, kad jai ir kūdikiui bus geriau, jei jis neišgyvens. Aš išgyvenau ir motina pasižadėjo, kad tai jos paskutinis, nors panašiai ji buvo sakiusi po trečio, o paskum ir po ketvirto.

Pradedant vyresniuoju ir baigiant manimi, visi broliai buvo lyg vienos ankšties žirniai, tik nežymiai vienas kitą prašokę ūgiu. Ritomės beveik kasmet, vienas kitą stumdami iš lopšio, varžydamiesi dėl motinos krūties ir klikiais balsais reikalaudami savo teisių. Motina, nuolatos sunki, pati apie tokią savo būklę sakydavo: „Vienas po kaklu, antras po širdimi“.

Kai susilaukiau trejeto metų, lygiai tą pačią dieną mano tėvą, malūno darbininką, du miltuoti vyrai parnešė negyvą. Jį pagriebė šeštarnės ir visą pusvalandį blaškė, kol sulaužė rankų ir krūtinės kaulus.

Tas įvykis giliai įsibrėžė į mano sąmonę, anksti ją pažadinęs iš kūdikystės sapnų. Atsimenu, kad tėvą, visą kruviną, ilgai motina laike savo glėbyje ir jos verksmas, panašus į vieną nepasibaigiantį i-i-i buvo girdėt kitame gatvės gale. Visi keturi broliai, pamatę įneštą tėvą, išsislapstė, ir jų alpulingas raudojimas atsiliepė iš lauko. Greitai namas prigūžėjo kaimynų, o tarp jų atsirado ir dėdė Motiejus, su viena balta akimi, kuris mėgdavo uostyti tabaką ir už ausų kilnoti vaikus, vadindamas tai „zuikio gira“.

Vakare tėvą jie paguldė vidury aslos, ant dviejų lentų, nuo galvos iki kelių uždengę drobule. Naujai atėjusios moterys retkarčiais prisiartindavo prie gulinčio, kilstelėdavo drobulės kraštą, pasižiūrėdavo ir vėl atsitraukdavo. Paskum jos tarp savęs kalbėjosi, kad negalima atskirti kur veidas, kur rankos...

Tą kartą žmonės buvo visai kitoki, negu paprastai: jie nerėkavo, tarp savęs kalbėjosi tyliai, paslaptingai. Barzdotasis račius, kuris, būdamas girtas, visuomet po langais šaukdavo „kakarieku“, stovėjo prie durų ir, baugiai mirkčiodamas, abiejomis rankomis maigė kepurę.

Visą naktį buvo pilna svečių, degė žvakės, giedojo. Tvankiame kambaryje dvelkė vašku. Motina daugiau nevaitojo. Ji tupėjo asloje, prie pašarvotojo kojų, tarp dviejų kaimynių, baltutė, gražiai susišukavusi ir lingavo galvą, tartum migdydamosi.

Kitą rytą tėvą įdėjo į grabą, ir keli vyrai, jį pakėlę, išnešė į dėdės Motiejaus vežimą. Gatvėj jau lūkuriavo žmonės, susimetę į būrį. Vienas malūno darbininkų, vakar atnešusių tėvą, mosuodamas rankomis pasakojo:

— Jei būčiau kiek anksčiau atbėgęs... Na, kas galėjo žinoti?! Kai sustabdėm girnas, ištraukėm — dar krutėjo. O kad būt padejavęs, ar aiktelėjęs — nė sykio...

— Priėmė kankinio vainiką, varguolis, ir lengva jam, — atsiduso moteriškė, — o kaip su tais pipirais dabar be jo, tai motinai?

Mes, vaikai, apsėdom grabą iš šonų, pora vėliauninkų su kamžomis stojo priekyje. Dėdė Motiejus timptelėjo vadžias, ir vežimaitis pasijudino.

Diena buvo skaisti, šviesi. Tirštai sužydusios vyšnios, sakytum taip pat įsivilkusios į baltas kamžas, tęsėsi visa ilgąja miestuko gatve, kažkur kelio gale susiliedamos į vieną didelį, baltą debesį, iš kurio kyšojo tik drėgni ir žvilgą nuo ryto rasos namų stogai.

Iš bažnyčios visi patraukė kapinių pusėn. Greitai procesija išklydo į atviras kalvas. Varpo balsas kaskart tolo, silpnėjo, prasmegdamas begalinėj laukų platybėje. Saulė kilo vis aukštyn ir aukštyn. Daugelis palydinčių ėjo vienplaukiai, braukdami rasojančias kaktas.

Kapinėse visus priglaudė ūksmingi medžiai. Ant ką tik supilto geltono smėlio kupsto, prie kurio artėjo grabas, bruoždamasis į nusvirusių beržų šakas, buvo numestas kažkieno švarkas. Iš žemės išlindo įraudusi vyro galva, o netrukus ir visas jis išsikabino, sviedęs kastuvą. Iš visų pusių, lyg kokią retą naujieną, žmonės apstojo šviežiai išraustą duobę.

Visiems suklupus, kunigas, užsidėjęs keturkampę kepurę, nesuprantamais žodžiais, lyg sau, po nosimi, iš knygos atskaitė maldą, pašlakstė duobę, ir grabas, palaikomas rankšluosčių, lėtai ėmė leistis. Pirmajam nuberto smėlio žiupsniui dusliai subildėjus, dėdė Motiejus privedė mus ir pamokė, kaip reikia atsisveikinti su tėvu, kuris niekad daugiau nesugrįš. Kaip ir broliai, aš paėmiau smėlio užsižiūrėjęs į žaismingai dirbančius kastuvus, kurie vis pylė ir pylė į duobę. Kai ji prisipildė, ir dargi viršum jos išaugo pailgas kauburys, atsiminęs dėdės žodžius, prispaudžiau prie to kauburio ir savo delne sušildytą smėlio bandutę.

Kapinės greit ištuštėjo. Medžių šlamesys vis smarkiau įsigavo. Pro gležną jų lapiją sutvisko juodas, saulę užgožęs debesys. Pabūgę lietaus, išbėgiojo paskutinieji, tik du senukai, susikabinę rankomis, pasiramsčiuodami lazdomis, čežėjo žvyro takais, kažko ieškodami tarp apleistų, įdubusių ir sodria žole subujojusių kapų.

Motiną, kuriai pasidarė bloga ir kaimynės buvo nusivedusios į šalį, mes radome už vartų, įsikniaubusią į račiuvienės petį. Truputį pasulpsčiusi, skarutės kampu ji nusivalė veidą, atsisėdo į vežimą ir pasiėmė mane ant kelių. Kuinas gyvai sukindavo tuo pačiu keliu, vėtydamas širmus karčius, tik jau su lengvesne važta.

Po ilgai užsitęsusios tylos, gal norėdamas visus nuraminti, dėdė Motiejus tarė:

— Kaip nors jau šitai, ką gi dabar, juk, ana, va, ot ir ką tu žmogus... reik ramintis, ir gana…

Gausus ir nieko nepasakąs dėdės žodingumas, o ypač kai jam reikėdavo ką nors svarbų pareikšti, tais laikais man atrodė tikra jo gudrybė, suprantama tik dideliems.

Nepasiekęs didžiosios gatvės, mūs vežimas pasuko dešinėn ir ėmė kopti kalnan. Šią liūdną valandą dėdė mus sumanė pralinksminti ilgesne, bet ir vargingesne kelione pro seną perkūnų nuskaldytą ąžuolą, kuriame buvo gandrų lizdas. Tos aukštumos buvo visų mėgiama pasivaikščiojimo vieta. Iš čia, kaip dėdė tikino, galėjai matyti penkių parapijų bažnyčias.

Kelionė baigėsi pačiu liūdniausiu būdu, kai Motiejus, po visų aprodymų, pasuko malūno pusėn. Tai buvo artimiausias kelias namo. Motina, lyg kas būtų jai į širdį smeigęs, išvydus malūną, vėl pradėjo balsu šaukti. Mes visi sužiurom į baltą, putojantį ir ūžiantį vandenį. Brolių veidai ištyso, tartum jie pirmąkart būtų kažką baisų ir nepaprastą sutikę. Miltais apdulkęs trobesys su besisukančiu milžinišku rekėžiumi šį kartą tikrai buvo panašus į artėjančią, grasančią baidyklę.

Ilgai po to aš neišdrįsau prisiartinti prie malūno, ir ilgai mano sapnuos jis dar vaidenosi.

Po tėvo mirties namai atrodė tušti. Niekas neišdrįso pirmauti, kelti balsą,ir net dėdė mūsų nekilnojo už ausų. Kurį laiką mes pasijutome, jei ne laimingesni, tai nors pranašesni už kitus. Kaimynai mums rodė meilę, stabdė praeinant, šnekino, kvietėsi pas save, — kuo galėdami vaišino. Gatvės draugai, iš pradžių dalinęsi savo žaislais, greitai ėmė pavydėti visų mums teikiamos globos ir garbės.

Kitą rytą po laidotuvių motina atsikėlė švintant, pašildė vakarykščią bulvienę, vyriausiam broliui nurodė, kuo ir kaip mus pavalgydinti, ir išėjo. Grįžo ji tik vėlai naktį, šlapia nuo kojų iki galvos, su žagarų glėbiu. Paskum kasdien ji taip kėlėsi ir ėjo ravėt daržų, nešt turtingesniems miestelėnams vandenį, skalbt arba į baidokus kraut malkas. Nekartą iš tolo ją mačiau bėgančią į laivą aukšta, siaura lenta, pasikaišiusią sijoną, su prikrautu malkų karu. Jos tamsiai įdegęs veidas blizgėjo saulėje, blauzdos švytravo greit, kaip ratų stipinai. Tokia ji man nepaprastai patiko ir buvo graži.

Vasarą mes niekuo negalėjome skųstis. Atsikėlę vis ką nors rasdavome po pagalviu arba padėta tiesiog prie burnos. Krosnies žarijose visuomet būdavo kas nors šilta ir skanu. Kiekvienas stengėmės vakare motiną sutikti su kuo didžiausiu dorybių glėbiu, nes ji būdavo duosnesnė tiems, kurie neišdykavo, neskriaudė kitų. Tačiau rudenį išplaukė laivai, sušvilpė pro kertes šaltas vėjas, sustingo žemė, ir motina vis dažniau ėmė neišeiti iš namų. Bet dėl to nebuvo geriau: žiemai atėjus, nuo stalo išnyko mėsa, net pienas. Jeigu spręst iš motinos karštų pokalbių su dėde Motiejumi, visi tie daiktai: baidokai, ruduo — turėjo ryšį su atsiradusiais nedatekliais.

Dėdė, linguodamas galvą, sakydavo:

— Aš jau seniai pravalgiau savo arklį... O ką daryt? Jei taip toliau eis, susilauksim bado..

— Dar tau ne taip... tu vienas O kur man dėtis su tais?! Neišmaitinsiu... jau matau, kad neišmaitinsiu.. Kitusyk taip užeina, — rodos, paimčiau visus ir palįsčiau po ledu... — kalbėdavo motina.

— Ką jau, šitai, ana, va, kaip nors, gal pavasarį piemeniu kur vyresnį nusamdys, ar ką, — ramindavo dėdė.

— Turtingi bėdavoja, kad jų miršta, neišgyvena, o kad mano nors vieną žemė atimtų, nors vienu našta sumažėtų, — sielvartaudavo motina.

Kai tik ilgiau ji neišeidavo skalbti, nešioti miestelėnams vandens, — darydavosi pikta, ir nė vienas mūsų neišvengdavo jos rūstybės. Jei išdrįsdavo kuris susiraukt, paragavęs miltais blėstos pliurzės, — ja viena beveik ir matinomės, — arba įkyriau pareikalaut ko nors skanesnio, motina užsidegdavo, ir nepajusdavome, kai mūsų ausys sutraškėdavo jos rankų žnyplėse.

— Turit po nosimi ir ėskite! Išgrusiu ubagais, tai žinosite! — grasindavo. Bet po šitokių audrų, išblaškiusių mus pasieniais, ji tuojau pat atsileisdavo. Surankiojus visus, nušluosčiusi ašaras, nuvaliusi nosis, — vėl būdavo gera. Glostydama mane, paprastai ji sakydavo:

— Varge tu mano... Reikėjo tau atsirasti. Negana buvo tų keturių burnų!

Kartais tokiomis atlydžio valandomis ji sodindavosi mane, kaip jauniausią, ant kelių, apgniauždavo mano rankas savo rankomis, pakišdavo mano galvą po savo smakru ir supdamos imdavo dainuoti. Dainuodavo ji su ypatingu liūdesiu balse, plačiai atidariusi akis. Jos veidas pasikeisdavo, darydavosi ji kažkokia nepažįstama, ir tada jos bijodavau.

Šalčiams prasidėjus, motina vėl kasryt dingdavo iš namų. Grįždavo vėlai. Saulei nusileidus, mes užsisklęsdavome duris ir, prisišlieję vienas prie kito, stengdamiesi nesidairyt į tamsą, kur dažnai pasirodydavo šiurpios būtybės, imdavome laukti. Visai sutemus, praeidavo lazda į sieną baksnodamas aklas elgeta. Jis visuomet lazda baksnodavo ir mosuodavo ja prieš save, patvoriais ieškodamas kelio. Paskum, daug vėliau, šaukdamas po langais „kakarieku“, nudundėdavo girtas račius. Nesulaukę motinos, sušniurę, įsikibę vienas į kitą, užmigdavome. Tik kai išgąsdintas sapnų vidurnakčiais pabusdavau, ją matydavau pasilenkusią prie balanos: lopančią arba plaunančią mūsų skarmalus.

Jei tik motina kokią dieną pasilikdavo namie, tuojau atsirasdavo dėdė Motiejus. Įėjęs apledėjusiais ūsais, trindamas sušalusias rankas, sakydavo:

— Kas čia bus, kas čia bus?! Išstips paukščiai ir žvėrys!

Jis nešiojo tėvo kailinius, kepurę ir sekmadieniais skolindavo jo paliktą skustuvą, kurio dėdei nepavyko išvilioti iš motinos, nusprendusios kad tai turį palikti vienam iš sūnų. Pauostęs iš geltonos dėžutės tabako ir išsičiaudėjęs, senis visuomet mokėjo ką nors tokio papasakoti, kuo motina stebėdavosi.

Tik nuo kurio laiko dėdė su motina pradėjo vesti kažkokius slaptus, nesuprantamus pokalbius. Nepaisant didžiausio mano smalsumo, sunku buvo įspėti, apie ką jie kuždasi. Dėdei slenkstį peržengus, štai, motina, ko anksčiau nebūdavo, tuojau sodina jį šiltesnėje vietoje, duoda išgramdyt pusryčių ar vakarienės likučius ir, pritūpusi greta, visa sužiurusi į Motiejų, klausia:

— Na, kaip?

— Tai, šitai, va, vis spiriasi biaurybė! — atsako dėdė. — Bijo tų tavo pipirų. Sako, dabar nieko, o po kiek laiko jie man bus kartūs.

— O taip jam viskas būt gerai? — pasiteirauja motina, dar arčiau prisislinkdama prie dėdės.

— Na, taip, ana, jis nieko. Taip tai visomis keturiomis... Viskas būt gerai.

— Tai ką daugiau sakė? — vis klausinėja motina.

— Ką jis daugiau sakys! Šią nedėlią jo nebus. Mat, prie to matoro, kur kulia, — mekaniku jis.

— Mekaniku? — lyg nustemba motina.

— Na, va, dabar, nežinojai?! Seniai mekaniku. Vyrs turi galvą! — Tai nei šiaip nei taip nepasakė?

— Po nedėlios duosis matyt. Pas Šliomkę išgersim butelį, ir ant tikrųjų: ne, tai — ne, o je, tai — je...

Išeinant dėdei, motinąjį išlydėdavo glostydama ranką ir maldaudavo:

— Aš tau kažiką, Motiejau... Kaip nors, jau kaip nors prikalbėk... Juk ne dėl savęs aš... ne griekas man rūpi, tik tos penkios burnos...

Tokios pakuždu kalbos, slaptažodžiavimas, numykimas ir mums, mažiems, nesuprantami riesti dėdės išvedžiojimai vis dažnėjo. Po kelių dienų jis vėl atkrypavo įšilęs, raudonas, berniškai, ant pakaušio, užsivertęs kepurę.

— Tai, va, — gali kept pyragą! — pranešė Motiejus kažkaip styptelėjęs visu kūnu, ir patenkinta, gudri šypsena išskleidė jo ūsus.

— Eik, jau eik, meluoji! — pašoko motina, paleidusi iš rankų nebaigtą lupti bulvę. Valandėlę ji taip stovėjo atviru, šviečiančiu veidu, nustebusi, tartum sumišusi ir staiga užsidengė priejuoste burną, lyg slėpdama juoką.

— Dabar, šitai, ana! — skėstelėjo dėdė. — Sakau gi tau. Ilgai mislijo — ir šiaip ir taip. Girdi, bijau... kad nors du ar trys būtų, o čia — penki. Girdi, sunku man bus pakelt. Ant galo išgėrėm dar buteliuką, girdi: ė, kaip bus taip, — einu!

Bet motina jau neklausė dėdės. Ji palengvėle atsisėdo, galva, kaip pakirsta, nusviro ant kelių ir ėmė krūpčioti.

— Na, na, na, pradėsi! Ar žalias rūtas atsiminei? Verčiau man už tai krapštyk merikonišką...

„Merikoniška“ dėdė vadino tėvo skustuvą, paveldėtą kažkuomet iš brolio, gyvenusio Amerikoje. Šis iš pažiūros menkas daiktas seniui vis dar nedavė ramybės.

Susarmatyta, motina liovėsi krūpčioti, išsišluostė akis, susitvarkė plaukus ir, šliurpčiodama nosimi, valdydamos, pasakė:

— Tik man jų gaila... Kai pagalvoju, svetimas vis — svetimu. Neapkabins taip, nepamyluos... Tegul bus ir auksinis, o tos meilės jie neturės.

Išeidamas dėdė išsinešė ir skustuvą, šį kartą jau negrąžinamai, nes motina, atiduodamąjį, pridūrė:

— Turėk sveikas! Dieve duok, Motiejau, kad tik tavo ranka laiminga būtų, kad nepadaugėtų man tų ašarų...

Vieną naktį, kažkaip pabudęs, aš nepaprastai nustebau, pamatęs prie liepsnojančios krosnies, greta vienas kito, sėdint motiną ir nepažįstamą vyrą. Juodu sėdėjo ant suolo, beveik prisišlieję, sužiurę į ugnį, kurios rausvi atspindžiai žaidė susimąsčiusiuose veiduose, klajojo sienomis. Tarpais, ugniai prigesus, viską užgobdavo tamsa, abi galvos tartum susiliedavo į vieną, bet po kiek laiko, suūžus malkoms, jos vėl išplaukdavo. Vyras buvo pailgaveidis, skustas, su giliomis akių įdubėmis, niekad dar man nematytas. Jo stambios, laisvai sunertos rankos kabojo tarp kelių. Pagaliau, dusliu balsu, neatgręždamas žvilgsnio nuo ugnies, jis atsiliepė:

— Susitvarkysime, susidurstysim ir kaip nors gyvensime...

Motina dar arčiau glustelėjo prie vyro, paglostė jo rankas, kelius, paskum atsidusus paguldė savo galvą ant jo peties.

— Ma-aa-ma! — nežinau, kodėl išsiveržė iš mano gerklės, ir ilgesys, nesuprantama gėda, pavydas suspaudė krūtinę.

— Kas, kas, mažyti? — pakilo motina ir su glėbiu šoko prie manęs. — Eikš, mano žvirbli... Ar susapnavai?

Ji tuojau, lyg nesusitupėjusį viščiuką, mane pastatė prie krosnies. Nepažįstamojo ir mano akys susitiko. Jis buvo rauplėtas, negražus.

— Jonuk, pasisveikink! — stumdama mane artyn paragino motina. — Čia tavo tėtė... Geras tau bus... mylės..

Kai tik aš išgirdau šiuos žodžius, greit išsivadavau iš motinos rankų ir pasileidau atgal. Ašaros plūdo man gerkle. Kol pasiekiau lovoj sukilusius ir taip pat sužiurusius brolius, jaučiausi mažas, apleistas ir vienų vienas pasaulyje.

Ir kažkodėl šiandien aš tai atsiminiau, sėdėdamas prie židinio ugnies...

Table of Contents

Anotacija

UOGELĖ

MIRUSIŲJŲ REIKALAI

TIK PORA KLEBONIŠKŲ

ŠULINYS

MAŽASIS IR DIDYSIS

SĄŽINĖ

VARTIKLIS

DEVINTAS PRAKAITAS

BROLIAI

SIENA

ŠVENTASIS

VEDYBŲ ISTORIJOS

SIMANAS

TĖVAS