BRONIUS RADZEVIČIUS

PRIEŠAUŠRIO VIEŠKELIAI

Anotacija

B.Radzevičiaus romane "Priešaušrio vieškeliai" atkuriamas vienas sunkiausių Lietuvos kaimo gyvenimo laikotarpių - pokario metai. Autorius parodo panašius ir kartu labai skirtingus likimus žmonių, stovinčių ant naujo gyvenimo slenksčio, atskleidžia jų rūpesčius ir lūkesčius.

Romanas yra novatoriškas reiškinys lietuvių literatūroje. Gyva jame ir lietuvių literatūros tradicijų dvasia - tiek krėviškoji, tiek putiniškoji. Nauja - absoliučiai nuoširdus asmenybės atsivėrimas egzistencijos paslapčiai įspėti. Rašytojas paliko mums su didele poetine jėga sukurtą gaivališką, įvairiapusišką, gyvybe ir grožiu plazdantį pasaulį, kuriame žmogus ne tik kenčia dėl savo netobulumo ir laikinumo, bet ir myli, kuria, kovoja, džiaugiasi, eina į šviesą ir pats savo dvasingumu yra šviesa. Šiuolaikinėje lietuvių literatūroje B.Radzevičiui pirmam pavyko su tokia intelektualine jėga, nuoširdžiausiu vidiniu įsitikinimu parodyti individualios, neunifikuotos, bekompromisinės menininko pozicijos būtinybę, asmenybės teisę mąstyti savarankiškai ir atsakyti už savo žodį.

1 DALIS

PRIEŠAUŠRIO VIEŠKELIAI

[1]

Seniau šis kaimas vadinosi Užpelkiai.

Tylus, vienodas atrodo užpelkiečių gyvenimas. Glusčioja jis prie galulaukės akmenų, miškelių, skardžių, stabčioja prie skaidrių kaip akis ežerėlių, upių, papievių. Gyvenimas — nelyginant tūkstančius kartų mindžiotas laukas. Užpelkiečiai nė įsivaizduoti savęs negali kitaip: vis regi tų pačių galulaukių, trobesių, kelių, miškų ir kalnelių fone. Su medžiais, akmenimis, ūkio padargais, gyvulėliais, trobesiais čia susigyvenama kaip su artimųjų buvimu, kaip su veidais, kurie šmėsčioja šaukti ir nešaukti.

Talpi ir tvari jų atmintis: joje giliai įsirėžia menkiausios detalės, gestai. Mirusiųjų vardai ir gyvenimai nuolat čia atsikartoja, atsišaukia iš gūdžiausių tolumų kaip aidas besiritančiomis viena per kitą bangomis. Čia nuolat kažkas budi prie išnykstančių kartų kapo.

Kalba užpelkiečiai taip, lyg stebėtųsi ir niekaip negalėtų atsistebėti viskuo — ne tik įvykiais, kurie pašaliečiui ne visuomet atrodo tokie reikšmingi, bet ir kitais, savimi, ypač laiku, kuris pralekia bemat, kaip vėjas prašvilpia, visa nusinešdamas. Visur, kasdien jie aptinka mažų pasikeitimų. Godžios ir smalsios akys vien jų teieško. Toks žmogus yra Daukinčių Konstantas, kiekvieną pasakojimą pradedąs nusistebėjimais: ale tu pamislyk... tu žiūrėk... sakyk man... ir šitokie! Kelia jis begaliniai nustebusį, atsargų pirštą ir raukia tankius antakius dar nė nežinodamas, ką pasakys, kuo stebėsis ir ar iš viso verta stebėtis tuo, ką jis papasakos. Šitie žodžiai jam tarsi kokias bedugnes atveria.

Gražūs yra šio kaimo vaizdai, bet saulė plykstels dar negreit, ir trapūs, aukšti bus jos tiltai, iškilę viršum kalnų, upių bei skardžių, palei kuriuos siaudžia šiltas vėjas. Dabar niūrus, pasmurgęs ruduo, medžiai jau meta lapus, nuo šakų varva drėgmė, ir gervės jau nuklegėjo padange. Jų tolimas klyksmas nebežadina sodiečių vidurnakčiais. Pabudę aklinoje tamsoje, jie girdi — neramiai tvartuose bilsnoja galvijai, šniokščia lietus, vėjas — ir galbūt apsidžiaugia, kad tokiu metu niekas pas juos neateis, neras durų, o jeigu ir ras — ilgai grabalios velkės, ir jie dar spės pasislėpti. Suklususios akys ir ausys. Visur atsargūs, sėlinantys garsai. Kaip atskirti, kur vėjo šlamštelėjimas, kur lietaus, kur žmogaus žingsnis? Kitas taip ir pratūno kiaurą naktį besiklausydamas. Laukia, budi.

Užtruksime čia ilgai. Reikės į kiekvieną daiktą ir veidą atidžiai įsižiūrėti, kitaip nieko mes čia nepamatysime, nesuprasime. Daug kas čia nesugaunama kaip saulės mirgėjimas vandenyje ar lapuose, daug kas čia ateis prie mūsų lyg vaikas, prisimerkęs nuo šviesos, ir nesuprasi, kenčia ar džiaugiasi.

Šit stovi jis gana aiškiai regimas: apskuręs, nubrozdintais keliais, trina murzina rankele akis. Gal atlėkė ko pasitikti, bet nerado, o gal kiūtojo kur pašiūrėje, ką nors meistravo ar kasė duobutes — matote, kokie jo keliai; gal sėdėjo ant takelio smėly ir laukė sugrįžtant tėvo. Visuomet laukia tėvo sugrįžtant ir, išgirdęs balsus pavieškelyje, ten, kur stovi pajuodę žilvičiai nusvirusiomis šakomis, kur jauja, šaltas liūno vanduo, galvotrūkčiais lekia pasižiūrėti. Tebūnie jis mums pirmasis vedlys.

Taip ir maniau — jis veda į Kristupo Daukinčio sodybą.

Seni, nuzulinti laiptų akmenys, ant jų vis kas nors yra kalama, ypač ant šio, kraštinio, plokščiu paviršiumi. Tai Kristupo Juzukas ant jo ploja uknolio galvutę, tai jo dėdė Konstantas tiesina vinis ar taiso karvės lenciūgą.

Pašalyje ant lentos sėdi senoji Daukintienė. Putlokas apdribęs veidas, akys apvalios, apsiašarojusios. Pakelia ranką, po languota skarute sukamšo baltus kaip pakulos plaukus, sučiaumoja lūpomis ir, kietai jas suspaudusi, vėl įsižiūri, kaip darbuojasi jos sūnus ar anūkėlis. Lupų krašteliai trūkčioja — gal norėtų ką pasakyti, bet nesiryžta, nes dažnai yra barama, kad visur kišasi. Todėl ir akyse, ir silpname, dūstančiame balse jauti nuogąstavimą.

Užtat kai, parietęs po savimi koją, čia darbuojasi anūkėlis, ji tik šneka šneka, lyg norėtų už ilgas tylėjimo valandas atsigriebti. Šneka ir kamšo po smakru skarutės mazgą. Tačiau vaikui šnekučiuoti nėra kada — jis kala ir kala. Pačiupinėja uknolio galvutę — fu, karšta, pauosto — sieros kvapelis — ir vėl čiumpa plaktuką, vėl kaukši. “Nago nenusimušk”, — sako senoji. Sako, kad nesėdėtų ant žemės — gaus zapalianiją, sako ką nors ir sako, tačiau kas ją girdės per vėją, per kiemo klevų ošimą. Medžiai, jos medžiai, užleistas, šiaurinėje namo pusėje styrantis sodas, jau plikas, belapis, vėjyje siūruojančios smilgos, žolių stagarai, aviliai apipuvusiomis sienelėmis, kažkada apraišiotos obelaitės... Ir klėtelė, ji priešais, už keliolikos žingsnių, klėtelė supleišėjusiomis nuo kaitrų sienomis, smenganti į žemę, šimtametė, žaliomis samanomis apžėlusiu stogu, su paristu prie durų girnų akmeniu, su išpuvusia piesta prieklėtyje, su pilkomis durelėmis, su langeliu. Senosios akys vis krypsta į klėtelę, dirsčioja ji ir į sodą, aukštaskliautį klojimą, į dukters Teklės Vizgirdienės namus pušynėlyje, bet labiausiai rūpi jai vaikas — ar pavalgęs, ar pamotė jo nemušė. Vaikas ko paklaustas atsako nenorom — sotus, nieko nestinga, nieko nereik, tik leiskite jam ploti uknolį.

Šit atsiveria prieangio durys, ant laiptų sustoja vaiko dėdė Konstantas, pusamžis vyras suklususiu veidu, — jis gyvena šiauriniame gryčios gale. “Vėl tu kalinėji? — sako vaikui. — Vėl mano plaktuką paėmei?! Uknolį... aš tavęs klausiu, iš kur uknolį gavai?” — “Atstok tu nuo vaiko”, — sako senoji. Į prieangį išlekia nedidukė moteriškė knerpta nosimi, Juzuko pamotė. “Nagi... nagi”, — sako ji, bet mes jau einame takeliu per pušynėlį, kur vaiko tetos Vizgirdienės namai. Plūktas molio prieangis, tvartas, prišlietas prie trobos, keletas obelaičių. Mus pamatęs, Vizgirda, paėjės kiek į šalį, timptels smunkančias kelnes ir, keistai pasigręždamas, apsidairys. Jis visuomet čia, tarp pušelių, prie kluono ar paupio alksnynėly. Dabar, kai po kaimus valkiojasi visokių žmonių, troboje neužsibūna, nenori šnekėti su kuo pakliuvo.

Už puskilometrio, pušynėlyje ant kalvos, prie pat upės — Diržio namai. Stiklo gonkos, tvartas akmeninėmis sienomis, aukštame drebulyne klėtis smulkučiais geltonais lapeliais nudrengtu stogu, prie tvarto vaikštinėja arkliai. Šėrikas Anupras — Diržio įnamys — juos gena į tvartą. Švilpteli jo botagas. “No! — šaukia Anupras — No, kurva!” Veidas raudonas, raupų iškramsnotas. Šnekama, kad Anupras turįs trūkį, kad kartais jam pasimaišąs protas ir tokie pykčio priepuoliai pagauną — žmogų galįs užmušti. Anot Vizgirdienės, ką tik jam pasakysi — bumbt bumbt atvėpusia lūpa, į žmogų nė akių nepakelia, kaip žemę prarijęs.

Jau į pavakarį, šiltos ūkanos, prunkščia, spardos arkliai. Kažkur lyg pasigirsta pašalyje susispietusių bernų kikenimas. Kažkas gyvuliška pabunda šioje migloje, kur oras persisunkęs mėšlo ir arklių prakaito tvaiku, kur gličiu liežuviu laižo ką tik gimusį savo vaiką žaloji, iš laukų retkarčiais dvelkteli arimų ir riebaus juodžemio kvapas, o šios sodybos šeimininkai, brolis ir sesuo Diržiai, — nė vienas sau poros neieškojo, nenorėjo žemės dalinti (taip bent mano Vizgirdos), — varto išgeltusius maldaknygės lapus, ir kambario prietemoje viršum jų galvų švysčioja laikrodžio švytuoklė. Čia ir verbų bei smilkalų kvapas, ir šventi paveikslai, ir nukryžiuotasis, ir ilgos tylėjimo valandos, atgailavimai. Tylą perskrodžia laikrodžio dūžiai — din dan... Tuo pat metu miestelio bažnytėlėje sugaudžia varpai. Čia ir meldžiantis neišeina iš galvos ūkis, darbai. Beveik regi, kaip šitas gyvenimas lėtai grimzta į prietemas, į tirštėjančią tamsą.

Šių namų žiburys praėjusią naktį priviliojo per raistus brendantį Petro Užpelkio giminaitį, malūnininko Mildžiaus sūnų. Šeimininkai nė neįtaria, kad dabar jis slepiasi jų klėtelėje ant aukšto.

Išgirdęs kieme balsus, Mykolas Mildžius kilsteli, prisitraukia automatą ir per mažą skliauto langelį dairosi. Už jo nugaros ant paplėkusio šieno guli moteris. Ranka pabrukta po galva, veidas pabrinkęs, vokai paraudę, tamsūs plaukai susivėlę. Ji žiūri į pakraigę, kur žvitriai šaudo kregždžiukai — kiek ten rūpesčių rūpestėlių, kiek čiauškėjimo prie mažų, stropiai sulipdytų lizdelių! Prieš valandėlę šis vyriškis pasakė, kad jam tiesiog koktu, kai pažiūri į tokius kaip Daukinčiai. Kurmiai! Varganos pastangos bet kokia kaina pratęsti gyvastį. (Tu pasmerktas, todėl taip kalbi, tu jiems pavydi, pagalvojo mergina.) Teisybės! Jiems, matai, reikia teisybės! Mes parodysime, kur teisybė. Jų teisybė pašvinkusi skarmalais, sujauktais migiais, kreivų kaulų druska. Štai kuo aš pavirtau per jų teisybę! — Mildžius papurtė prilipusią prie krūtinės apibrizgusių marškinių drobę. — Tegu jie turi tą savo teisybę. Bet kam bruka kitiems?! Man?! — šaukė jis prikimusiu balsu. Jis duso, šnopavo jai į veidą, daužė krūtinę kumščiu.

— Ak Mildžiau! — tepasakė mergina. Šiltos, migla apsitraukusios jos akys tebebuvo įbestos į kraigą, į kregždžių lizdus, iš kur retkarčiais tarytum pasigirsdavo čypsėjimas, nekantrus, skubinantis, lyg pavasarį, kai kregždės neša kirmėlaites ir mėto į plačiai pražiotus kregždžiukų snapus. Mergina, matyt, vyriškio visiškai nesiklausė.

— Ko tu taip niršti? Lyg dėl tavęs jie taip darytų, norėdami tave pažeminti, sutrypti?

— Manai, kad ne? Kuo jie mane pavertė, kuo? Tu pažiūrėk, — jis vėl papurtė prakaito prisigėrusius marškinius. — Ne, tu nežiūri. Tau nesvarbu, nors pastipčiau. Save tematai. Visi jūs tokie! Bet aš ištversiu. Niekas, nė kulka manęs neims! — šaukė Mildžius. — Aš juos, žalčius, dar paklupdysiu! Ant kelių jie prieš mane šliaužios, kaip prie vokiečių šliaužiojo. Per mažai dar ištratinau...

Mildžiaus atmintyje šmėsteli moteris, rankom besidengianti krūtinę, ir kaip ji, suvarpyta kulkų, krito kniūpsčiom, neatplėšdama nuo krūtinės rankų, kaip gulėjo Kapų pušynėlyje ant skujų, ir kažkoks medalikėlis ar talismanas ant kaklo... Atokiau, su lagaminėliais ir ryšuliais stovinčių žmonių būrelyje, pasigirsta moters klyksmas: “Žmogžudžiai! Prakeikti būkit!” Ir plaukai, žili, išsitaršę, vaiko akys, išplėstos iš siaubo, šmėstelėjusios tą akimirką, kai Mildžius buvo besmogiąs šaukiančiai moteriai, bet susiturėjo: pirma spyrė vaikui, paskui — šūviai, šūviai, klyksmai, aimanos, jas užgožiantys šūviai, nuožmus ir kurtus tratėjimas, stojusioje tyloje pasigirdusi dejonė, šliaužianti prie Kapų sienos žmogysta, vėl šūviai, vaikas, iš lavonų krūvos keliantis ranką, jo klyksmas, ašaros, riedančios murzinu veideliu. “Mama! Mama!” — štai ko Mildžius neturėjo pamatyti taip iš arti. Kaip blaškėsi ir siuto jis, kaip plūdo savo vyrus, ypač vieną, kuris žiūrėjo į vaiką visas pastėręs. “Šauk greičiau, tu žioply! Šauk! Mano šoviniai baigėsi. Šauk!” Vaikas tebeklykė. Medžiai ir takai krūpčiojo nuo to klyksmo, einančio per laukus, sulaikančio valstiečio ranką, siekiančią kokio padargo. Dar ilgai čia aidės tas klyksmas, jis persmelks ir jų vaikų atmintį, tvilkys ją. Klyksmas nesiliovė, kai Mildžius, trenkęs durelėmis, sėdo į juodą automobilį. Jis gėrė, bet vis tiek negalėjo to klyksmo pamiršti, negalėjo, apakintas sagų, antpečių ir kryžių spindesio, negalėjo, girtas bučiuodamas kvatojančią mergšę. Nebeištvėręs subliuvo: “Nutilk! Reikia šaudyti!” — “Kodėl būtinai šaudyti?” — pasakė mergšė. Iš tikrųjų kodėl? — kamantinėjo Mildžių nematomas pašnekovas vėliau, kitą rytą, kai jis prausėsi rankas, šukavosi, blizgino batus, kai jau leidosi laiptais prie laukiančio kieme motociklo, bet staiga susigriebė — o pistoletas?! Visi ten buvę suklego vokiškai, reikšdami nepasitenkinimą. Grįžo pasitempęs, toks, kuriam visi turi kelti rankas ir šaukti “heil!” Vienas kariškis priėjo prie jo, patapšnojo per petį, pagrasė pirštu: “Nicht Ordnung. Ir vakar buvo nicht Ordnung. Bet tu esi vertas paaukštinimo. Aš raportuosiu”, — ir Mildžiui pasirodė, kad visi ten buvę sušneko žavėdamiesi juo, Mildžiumi. Tačiau jis žvilgtelėjo į juos iš aukšto, lyg ieškodamas ir čia kokio priešo ar netikšos, visa jo laikysena, menkiausias krustelėjimas reikalavo tylos, visiško paklusnumo, kažkam grasino ir kažką gąsdino, ir jis, menkas, samdytas žudikas, nė neįtarė, koks apgailėtinas atrodo iš šalies. Dabar jis težinojo viena — įsakinėti, reikalauti, kad niekas prieš jį nedrįstų nė galvos pakelti, kad nė nešnabžteltų, kad... Ant motociklo sėdo jau toks, kuris atliks bet kokį įsakymą. “Niemand! Niemand!” — priesaikavo kažkas. “Jawohl!” — šaukė, sudauždami kulnais, šaukė ir kitokius žodžius, mažai tesuprantamus, čaižius, kaip vielų botagai, brutalius, — tie šūkaliojimai tiesiog sprogdino jo venas. “Ordnung! Ordnung!” — nuo sienų ir telefono stulpų rėkė skelbimai. “Ordnung”, — vapėjo Mildžius, žiūrėdamas į kareivių būrelį, žygiuojantį kreiva dulkėta gatvele pro Mockaus krautuvėlę išdaužytais langais, pro apdulkėjusias vyšnias. Bet iš artėliau kažkokios pavargusios jam pasirodė kareivių nugaros, vangus, netvirtas jų žingsnis. Dėbtelėjo į šalimais, motociklo priekaboje, murksantį štrmmbanfiurerį su tabaluojančiais ant krūtinės žiūronais. Toks švarus, patenkintas, sotus, abejingas viskam, kas čia darosi, pasirodė Mildžiui jo veidas. Gatvele dundėjo vokiečių kareivių žingsniai.

Nebeatpažįstamas grįžo Mildžius namo. “Ar teisybė, ką apie tave žmonės šneka?” — virpančiu balsu paklausė motina. “Kas šneka?!” — paklausė sūnus taip, kad ji net sudrebėjo ir daugiau nė žodžio nebedrįso ištarti, tik mostelėjo beviltiškai ranka ir dingo trobos prieblandoje, tarsi nelauktai išdygusi šmėkla, anos, Kapų pušynėlyje klykusios, moters šmėkla. “Mes tuoj jiems užkimšim gerkles! Tylės. Kaip žemė tylės!” Tėvas godžiai traukė suktinę, primerktos jo akys kiaurai vėrė sūnų. Tylėdamas prisėdo šalia, patapšnojo Mykolui per kelį, pasakė pavardes žmonių, kurie šneka, paskui tyliai paklausė, — tas klausimas įsiutino net tokį sūnų. “Kruvinus aš jam nešiu skarmalus! Pilna ten aukso, eik pažiūrėk. Pats, jeigu nori, parsinešk”. — “Tai kad aš…” — skėstelėjo tėvas putliomis, trumpais pirštais rankomis. “Tu niekur nagučių nenori prikišti. Pilna dabar tokių. Tu gerutis. O ar žinai, kad tiems, kurių pavardes suminėjai, aš savo rankomis skarmalus išdalinau? Rauskitės, kur tik norit, pasakiau”. — “Ajajai, o sau tu nieko”, — pasakė tėvas, bet Mykolas nenugirdęs varė savo: “Štai kaip jie atsimoka už gerumą. Kuo jie skiriasi nuo tavęs?” — “Nerėk taip, dar kas išgirs”, — sudraudė tėvas. “Tu ne taip dar rėktum mano vietoj. Visi skuba nusiplauti rankutes, kvailesnių ieško, tu eik, daryk, o mes — avinėliai nekalčiausi”. — “Kas gi tave verčia? Gal aš?” — “Ne, tu gerutis, tik skarmalų lauki”. — “Be reikalo taip šneki, Mykolai. Nieko aš nelaukiu. Bet jeigu geras mėtosi, kodėl nepasinaudoti. O šaudyti niekas tavęs negali priversti, tu pats...” — “Gal ir pats, — atrėžė Mykolas. — Pats, pats aš viską darau! Reikia, ir viskas!” — jau nesavu balsu rėkė.

Reikėtų dirstelti į Mykolo Mildžiaus veidą kiek atidžiau, kadangi bus maža progų iš taip arti jį matyti, nors jis, lyg kokio pavojaus nuojauta, čia artėdamas, čia toldamas, visus sekios. Jo kelias vingiuoja per pelkynus ir raistus, smenga į žemines, dingsta upių pakrantėse, siekia beveik kiekvieną čionykštės pirkios slenkstį.

Gracielė — toks šios moters vardas — su motina gyvena trobelėje ant upės skardžio. Nuo jo matyti akmeninė Mildžiaus malūno siena, išgriuvusi užtvanka, girdėti pro ją besiveržiančio vandens šniokštimas. Tik vėją ir vandenį šią akimirką tegirdi motina, rymanti pritemusioje pirkelėje prie lango. Akys įbestos į rusvu smėliuku nubarstytą takelį, šalia kurio — pajuodę, vėjyje siūruojantys gėlių stagarai. Tyli staklės, tyli šventųjų paveikslai, baltą tylumą skleidžia lovų drobės. Nebėr jos dukters. Pražuvo. Susidėjo su tuo budeliu, ir nebėr, nebeatpažinsi.

Dar ne taip seniai ant iššlavinėtos aslos čia krito šilti vakaro spinduliai, kvepėjo pro langą rūtos ir mėtos. Ir staiga duktė ėmė grįžti namo apyaušriu. Basa, sutaršytais plaukais sustodavo priešais motiną, palikdama už savęs šlapias pėdas, ir, neatlaikiusi jos žvilgsnio, nusukdavo akis į šalį. “Aš irgi buvau jauna, bet tokiu metu niekad negrįždavau, — pasakydavo motina su priekaištu. — Gaila, kad tėvo nėra, oi įkirstų, visos vakaronės išgaruotų”.

Gracielę visuomet parlydėdavo malūnininko Mildžiaus sūnus Mykolas. Visą tą vasarą ji buvo lyg apduota, kol apsunko, akys prisipildė gyvastingos drėgmės ir slapto išgąsčio, rankos tarsi iki valiai prisilekioję paukščiai aprimo skraidžiusios ir ilgai nebenorėdavo skirtis su kokiu į jas patekusiu daiktu, vartydavo jį, glostydavo. Apie vestuves čia nebuvo nė kalbos.

Iš “bėdos” ją išgelbėjo kalvio Kainoriaus pati.

Karštą popietę, kai lekuodami pavėsyje gulėjo šunys ir degančiame smėlyje kapstėsi kudakuodamos vištos, Gracielė gulėjo voratinkliais aplipusioje Kainorienės kamaraitėje, prie apmusojusio, buteliais ir uogienių puodynėm apkrauto langelio, į kurio stiklą beldėsi avietės, šešėliavo vyšnios ir daužėsi grėsmingai dūzgianti kamanė, gulėjo ir laukė, kol liesa moteris baltais išdrikusiais plaukais pasilenks prie jos ir išdegins, išdraskys įsčias. Kalvėje trinksėjo Kainoriaus kūjis, alsų orą plėšė šūviai. Ji žiūrėjo į besiblaškančią kamanę. Netgi neapykantos nejuto, tik vangumą ir širdgėlą — kodėl? Kainorienė prie jos pasilenkė, širdis tarsi išskrido į karštą vasaros erdvę, skardenamą kūjo dūžių, pustomų dalgių ir ratų dardėjimo. Ausyse tebeskambėjo Mildžiaus drėbti žodžiai: “Glausteisi kaip kalė, dabar išsilaižyk”. — “Šitas išdėlis, — pasakė Vygandas Mildžius apie savo brolį. — Jeigu jis nenori... aš padėsiu”. Kur dabar Vygandas? Tarpais jai pasirodydavo, kad gimstančio vaiko balsą išgirs, nors žinojo, kad iš jo teliks kruvinas tumulas. Kur buvo mano akys? — klausė save. Kaip aš nemačiau, su kokia panieka jis į mane pažvelgė, kai stovėjau ant tiltelio, kodėl apsimečiau nesupratusi ir šypsojausi? O jis nusisuko, nusispjovė ir nuėjo. Kvailė, lėkiau iš paskos, šaukiau rankas tiesdama, paskui griuvau į žolę, visą naktelę praverkiau, kol susirado mane motina, pasilenkė, pasakė — kelkis, o jis nuėjo nė negrįžtelėjęs. Žiaurus iš pat pradžių buvo, o aš vis laksčiau iš paskos, sergėjau jį nuo kažko pikto, netikėjau, ką žmonės apie jį šneka, vyliausi sulaikyti, — gal dėl to jis manęs ir neapkentė. Ko jam reikėjo, ko buvo negana? Niekur neišsiteko. Puldinėjo lyg akis išdegęs, tėvo malūne tik svečias.

Kas tik Mildžiaus malūne nėra dirbę: Kristupas, Kazimieras, Konstantas Daukinčiai, Vizgirda... Visų nesuminėsi. Čia tik ir girdi: “Kai pas Mildžių bernavau... Kai Mildžiaus dirvonėlyje rugius sėjau... Kai ėjau pas Mildžių skolintis miežių...” Mildžius ir Mildžius.

Vieną mintį senasis Mildžius turėjęs: kada nors visi kaimo žmonės, su vaikais ir moterimis, prie jo malūno sulėks — visi jam buvo prasiskolinę, — o jis tik mostels link upės, kur labai graži vietelė, ir palieps aukštus rūmus statyti. Kartais net pamatydavo juos šviečiant pro medžių lapiją.

Bet ne tik rūmų nebuvo. Nei Mildžiaus, nei malūno neliko. Liko erdvus betono rūsys, ilgainiui apaugęs dilgėlėmis, akacijų ir erškėtrožių krūmais, jo skliaute iškalta data — 1930 m. rugpjūčio 22 d.; styro apdegę, išsikeroję medžiai, kaminas; sulaukėjusios obelys, užakęs šulinys, didžiulis klojimas, dengtas gontais, — lenteles baigia nuplėšyti vaikiščiai. Dar klėtys, sandėliai, aukštos malūno sienos ir užtvanka, pro kurią kunkuliuodamas verčiasi vanduo.

Daugelio sodiečių atminty tebėra gyvas malūno vaizdas, aukšta, taškanti vandens purslus turbina, pavėsyje besimuistantys arkliai, smalingų rąstų krūvos, sakų kvapas, kvapas arklių mėšlo ir prakaito, miltuoti, tampantys maišus darbininkai ir tarp jų besisukaliojantis Mildžius, mažas, putlus, apskritaveidis, plačiomis galife kelnėmis, su juoda liemene. Visur jo pilna, su visais jis spėja pasišnekėti, pamatyti, ką kas atvežė ir ką išsiveža. Dirsčioja į laikrodį, ragina prie rąstų triūsiančius vyrus. Šalimais stoviniuoja sūnus su gimnazistiška uniforma, lieknas, gerokai aukštesnis už tėvą, aštrių veido bruožų, nuožmumu degančiomis akimis.

Pas Mildžių yra viešėję aukšti kariškiai bei valdininkai. “Ką ir šnekėti, ne mūsų jis buvo žmogus”, — pasakytų bet kuris sodietis.

Tačiau ratų išmaltas vieškelis, vingiuojantis per lubinų laukus, pušynėlius, daubas, kalvas, liepų šnarėjimas, bičių dūzgesys kaitroje, senasis Antagalvės piliakalnis, mėnesėti keliai, atsako neradusi tėvynės meilė yra apdainuota Mildžiaus vyresniojo sūnaus Vygando. Aitraus ilgesio kupinos jo giesmės — kaip karštymečio išdeginta žemė. Bet tuoj prapliups liūtis, žemę apkurtins griaustinis, balti žaibai čaižys kalveles, trupins palaukių akmenis; audra išlaužys medžius, ir liks drėgni nuodėguliai, apdegę grebėstai, sienojai — iš tokių regėjimų supintos Vygando eilės.

Vygandas Mildžius buvo aukštas, gunktelėjęs. Visad vilkėdavo tamsiu kostiumu. Rimtas, susitelkęs buvo jo veidas, atidžios, gera linkinčios akys; turėjo įprotį valytis menkiausią dulkelę, prilipusią prie drabužių, — toks jis būdavo sodiečių pirkiose arba kai stoviniuodavo galulaukėse, papievėse ir kalbindavo atitrūkusius nuo darbų žmones, kažko juos vis klausinėdamas. Būdavo pernelyg paslaugus, atidus kitam, o kartais, matydamas sodiečių skurdą, sukdavo akis lyg prasikaltęs. Jo balsas iš entuziastingo staiga virsdavo tyliu, monotonišku, kaip žmogaus, kalbančio su savimi. Visi žinojo, kad Vygandas yra daug kur buvęs, matęs pasaulio, ir tik tėviškės ilgesys jį čia atgindavo.

[2]

“O ataidinti iš užmiškio armonika, — karo išvakarėse rašė jis dienoraštyje, kurį kaimo vaikiščiai aptiko ant klėties aukšto, — gegužės beržų žaluma ir tu, per lankas atplaukiantis vasaros vėjau, ir tu, juodalksnyno šaltini, jūs, prastais drabužiais dėvintys alksniai, baltosios paupio ievos, ir jūs, lakštingalų papliūpos, vakaro žaros ir rytmečio aušros, — ar ne iš manęs jūs ištrykštate, ar ne mano sielos šviesa nutvieskia tavo kalvas ir slėnius, gimtine? Ar ne mano sielvartu svyri tu, kuprotas galulaukės berže, ar ne iš manęs čiulpi syvus tu, rugio stiebe, ir tu, rugiagėle, ir tu, kuklioji ramune? Ar ne mano sieloje dunksi klojimų spragilai, ar ne į ją krinta pernokę rudenio vaisiai? Tad būki palaiminta, būtie, ištvinusi šiltomis bangomis, sužėravusi mėnesienos ūkanom, šmėstelėjusi vieškelio vingy, besiverianti balta ledine šviesa debesų erčiose, virpanti šviesiam drebulyne, nuaidinti į skardžias rudenio tolumas ir vėlei sugrįžtanti, kad nukrėstum auksinius lapus, pabirtumei šerkšno blizgučiais, sustingtum šalčio rašte. Mes tik blausūs tavo šešėliai, pasmerkti vientulystei, ką mes žinom apie tave, ir ar gali mūsų balsu byloti tavo pilnatvė? Kas mes ir mūsų kūriniai prieš tavuosius?! Vieniši mes ilgimės susiliejimo, susilieję geidžiame laisvės, išskirtinumo. Aš ne krimstis atėjau, ne kančios balsu norėjau šnekėti, ne ilgesiu, bet kai matau, kaip nemokama pašlovinti to, kas kelia stiebą, praskleidžia žiedą, kam nebeturime nė vardo, kaip nebegirdima gyvasties tvinksnių, jos vilties, jos kančios ar kuždesio, nyku darosi. Kaip ankšta tam, kas nori plėtotis, augti, keroti! Žinau: mes ne išdava, ne produktas, nieko mumyse nėra užbaigta, nieko, ką galėtume konstatuoti kaip rezultatą, patiesti po kažkieno kojomis kaip pakopą. Ak tie reziumuotojai, tie sistemintojai! Išvadų mėgėjų cechai! Juose sustingdomas gyvasties plazdėjimas. Šitaip išvedama bendroji, argumentuota lygtis, kurios — nebe žmogaus, o jos! — diktatui turime visi paklusti. Niekas nė klausti nedrįsta, kam reikia tos bendrosios lygties, kodėl taip desperatiškai jos tironijoje blaškosi vieni, kodėl tokie ramūs ir patenkinti kiti. Aš mačiau, kaip ten matavo kaukoles ir šūkaliojo: “Rasė! Rasė!”. Apsėstų liliputiškos didybės radau žmonių ir čia, jie irgi šūkaliojo kažką panašaus, radau tuo užsikrėtusį ir brolį, apakusį nuo neapykantos; tėvas trynė rankas, motina meldėsi. Atseit kitas — ne aš, ne žmogus, jis nejaučia. Iš kur toks apakimas, nenoras matyti kitą, jausti jį, glustelti prie jo, išgirsti tuos pačius gyvybės tvinksnius?..

Susidvejinimas, vidinė kova ir ją stebintis žvilgsnis, nesvarbu, kur jį justume — aplinkui ar savyje. Nyksta luominiai ir kiti skirtumai, jie tarsi praregėjo, tarsi pamatė save iš šalies, pasibaisėjo savo menkumu, egoizmu, tuštybe — tais rūbais, kuriais iki šiolei vilkėjo. Visi paskubomis juos nusimeta, ieško tokių, kurie pernelyg nekristų į akis, arba priešingai — puola į fanatizmą. Dvasia niekur neberanda prieglobsčio, nebežino, kaip jai reikštis, kokiu pavidalu egzistuoti, niekur ji nesijaučia saugi. Kažkas baisaus veriasi pačiose žmogiškos esybės gelmėse, ir tai jį stingdo šalčiu, tvilko skausmu, beprasmybe — ar maža kuo? Jis virpa nuo išorinių smūgių, traukiasi į save, smelkiasi gilyn, bet ir ten atramos neranda. Tie kaustyti batai, tas Europos gatvėse iš garsiakalbių sklindantis konvulsyvus isteriko balsas, tie nuo didybės manijos apakę miesčionys — aš buvau ten, žinau, — :tie aludariai, batsiuviai, skrupulingi gėlininkai, pedantai — gal tik visuotinės paranojos išdava; tragedijos simptomai gal augo lėtai, iš pasalų, kartkartėm įgaudami kraštutines, bet ne tokias košmariškas formas. Mūsų civilizacija restauruotina iš pagrindų, bet kas imsis to darbo, kokius restauratorius mes galėtume sutikti be išankstinio nusistatymo, be įtarumo, kur tie, kurių mes negalėtume pavadinti priešais, tie, kuriais visokeriopai pasikliautume, dar daugiau — kuriais tikėtume, pas kuriuos ateitume, kaip ligonis ateina pas gydytoją? Brutalumas, jėga neišvengiamai sukels pasipriešinimą. Pažeminta savigarba, paminti interesai... Aš jau matau ir girdžiu nirtulingus oratorius, girdžiu, kas šnibždama pakampėmis, matau, kad jie kažką slepia savo klojimuose ir klėtyse, užsidangsto langus, nakčiai paleidžia šunis, o vaikams liepia sekti, ką daro kaimynas. Girdžiu motinų klyksmą, girdžiu šūvius, matau alkanus, apiplyšusius vaikus, matau, kad vieni patekomis bėga į valsčius, žinau, kad po kiek laiko, panarinę galvas, ten slinks kiti ir juos sutiks ne kas kitas, o nauju viršininku pasidaręs kaimynas. Kiek paskui bus plūdimosi, kiek apkalbų, grasaus meilikavimo, kiek šnairavimo į savo artimą!

Kas bus su mūsų namais? Kodėl viršum klojimo regiu niūrų debesį, kodėl toks gūdus girnų ūžimas, taip pritemo pirkioje, o visi vaikšto pirštų galais?.. Ne, ne visi, tik motina, nei brolio, nei tėvo pirkioje nebėr, nutilo ir girnos. Miltuoti darbininkai seniai išsiskirstė. Argi šeimininkai nepasiges jų, nepabandys susigrąžinti, ypač brolis — net gyslos įsiveržia jo kakle, kai išgirsta plyšaujantį per radiją tą isteriką. Jam nepasakysi, nepatarsi, kitas jam ne žmogus, tik kažkas, turįs paklusti, nusižeminti. Niekam savo ginklo geruoju neatiduos, nenusivilks uniformos.

— Kam tokie skystablauzdžiai inteligentėliai reikalingi? — pasakė man kartą. — Ką jie gali? Kas jų nėra klupdęs, prieš ką jie nėra lenkę galvų? — šnekėjo, karišku žingsniu vaikščiodamas po trobą ir vis žvilgčiodamas į didžiojo kunigaikščio portretą. — Tau juk virpa kinkos. Bijai? Taip ir sakyk, varganas kosmopolite, bename šmėkla. Teisybės jam reikia! Kokie niekai! Kas nugali, to ir teisybė. Stiprių žmonių stiprios ir tiesos, jie kalba aiškiai, kariškai, įsakmiai, — šūkčiojo staigiai pasisukdamas.

Klausiausi nenuleisdamas nuo jo akių ir galvojau: iš kur jis žino, kad yra stiprus? Gal tik savo ir kitų akyse stengiasi toks atrodyti, o šitie žodžiai tėra maskuotė? Gal priešingai — yra perdėm jautrus, lengvai pažeidžiamas. Prisimenu: dar vaikas būdamas jis lengvai pravirkdavo. Prisimenu, kaip nedrąsiai tiesdavo rankutes į kokį skanėstą ar daiktą, kaip prisimerkdavo paglostytas, kokios patiklios būdavo akys. Kas galėjo pamanyti, kad iš vaiko, kuris instinktyviai visų šalinasi, kuris užgaidžiai, patempęs lūpą, dūlinėja aplink malūną, — kad iš tokio vaiko išaugs vyriškis, šlovinąs smurtą? O jisai šnekėjo, šaipėsi, esą aš stypčiojąs šalikelėse, glaustąsis prie berželių, puldinėjąs prie visokių pakeleivių bei valkatų.

— Visi tau žmonės, visi geri! — šaukė jis. — Nėra žemėje padaro, kuriam nepajustum simpatijos, kuriame neįžvelgtum kokių privalumų. O tavęs ar pagailės, tavo privalumus ar matys, mums žmoniškumo ar parodys?! — vis labiau karščiavosi. — Atsakyk man, bedievi apaštale. Mūsų laikais apaštalų nebereikia. Girdi, kaip tie skurdžiai šneka? Per juos žūva orumas. Visur ima kaišioti nosis, užmiršta, kas jie tokie, kur jų tikroji vieta. Mes ją parodysim!..

— Nesuprantu, — pradėjau aš, — ko tu taip bijai, kas gi nori tave pažeminti, sutrypti tavo orumą? Ar ne per daug jo turi?

— Nesupranti todėl, kad toliau savo nosies nieko nematai, kad esi niekas. Tau patinka tokiam būti. Et, ką su tavim kalbėti, — mostelėjo ranka ir kiek pritilusiu balsu, tarsi pats sau, kalbėjo toliau. — Mane didžiausias siutas pagauna, kai priešą ėriuko ar teisuolio kailiu pamatau, panašiu kaip tavasis, bet ne tau su jais lygintis. Jie gyvybingi, gajūs, žino, ko nori. Nėra didesnio priešo už bolševiką. Visur, iš toliausiai užuodžiu jų kvapą. Ko jie siekia, ko nori? Lygybės? Laisvės? Dabar, kai dievą mažai kas betiki, jie atseit — žmonijos sąžinė, protas, garbė. Žiūrėk, kiek ir čia atsirado nusmurgėlių, lekiančių paskui juos su raudonais skudurais. Kiek dabar mitinguotojų aikštėse ir turgavietėse! Nepraeisi neužkabintas — iš tolo jiems duok kelią. Kiekvienas, kad ir didžiausias menkysta, stengiasi pasirodyti — kas tai aš. Visur jie sėja savo bacilas. Ir tu jomis jau užkrėstas, nors dešimt metų kalbėjai apie orumą, tautinę savigarbą. Kur dabar tavo savigarba? Vos tik žvarbesnis vėjas iš rytų papūtė, bemat nusivilkai egzaltuotus skarmalėlius. Tau, mamytės lepūnui, pasidarė per šalta. (Motina iš tikrųjų mane labiau mylėjo nei jį; gal ir dėl to nesąmoningai jis ant manęs taip tūžo.) Manei, kad kiti tuos nudėvėtus, nuo dešimtų pečių nuplėštus skarmalus paims? Sotūs pasipūtėliai, menkystos, manai, mes nematom, kaip jūs verčiate kailį? Ne savo, svetimu krauju norite sudrėkinti vėliavą. Paskui, jeigu tik pasitaikys proga, plėšysite ją į skutelius, puikuositės. Kiaurai aš permatau jūsų niekingą veislę. Teroras, baimė, badas, durklas, botagas, lazda — štai geriausi vaistai. Ne sočiam gyvenimui tautą žadiname, o ginklui, garbei, didybei. Tegu ji prisimena savo senovę, tegu ruošiasi naujam atgimimui. (Beproti, veržėsi man iš gerklės šauksmas, ką tu kalbi, tik pagalvok, negi visiškai nebemoki blaiviai protauti!) Matei, koks ženklas mūsų rūsio skliaute? Vytis! Kitados pusę Europos jos kardas valdė. Mes jį perimsime! — šūkaliojo.

— Tu beprotis, — pasakiau tyliai. — Ne, tu fašistas.

Paskutinį žodį jis pasigavo iš karto:

— Taip, aš fašistas, — ir aš vėl išgirdau žodžius apie misiją, pašaukimą.

— Iš kur tu toks ir atsiradai, nesuprantu.

— Aš?! Aš ne vienas, nemanyk! — riktelėjo, kad net sužvangėjo langai, pro kuriuos žvelgė šilta mėnesėta liepos naktis. Ji glaudėsi prie stiklų, slinko artyn.

— Tauta nežuvo ir nežus, — atšoviau dairydamasis po mediena kvepiančius pirkios kampus. — Niekas tavęs neprašė būti jos gelbėtoju. Tu paprasčiausias fanatikas.

— O tu išgama ir bailys!

— Girdėta, brolau. Aš jaučiau, kad tu seniai taip apie mane galvoji, slapta gal net laukiau, kada sviesi tokius žodžius. Seniai jie kirba tavo lūpose. Ačiū, bet toks, kokiu tu mane pavadinai, aš niekad nebuvau ir nebūsiu. Gal mums per ankšta po vienu stogu, gal tu bijai, kad aš pareikalausiu savo dalies — visuomet tu manęs nemėgai, visuomet šalinaisi, sukai žvilgsnį į šoną. Nieko man iš jūsų nereikia. Norėčiau tik, kad bent kartą pakeltum akis, pažiūrėtum, į ką svaidai prakeiksmus.

Tyliai, tarsi šešėlis, įėjo motina. Ji be garso pastatė ant staliuko giros ąsotį, atsisėdo šalia.

— Kodėl jūs taip riejatės, vaikai jūs mano? Ką aš visą gyvenimą girdžiu iš tavęs, Mykolai? — pratarė. Keiksmus, trankomų baldų bildesį — tik spėk tvarkyti, valyti. O tu, tėve, grįžtelėjo į tarpduryje pasirodžiusį tėvą, ar esi man bent kartą žmoniškesnį žodį pasakęs? Tavo sūnus auginau, ne svetimus. Tu vis malūne ir malūne. Knebinėji pinigų kapšelius, kažko vis ieškai savo stalčiuose, nieko daugiau nematai, nė nebežinau, kiek tu turi to prakeiktojo pinigo. Kas mūsų laukia? Manot, aš ilgai betversiu? Pražilau be laiko. Aš jau seniai žiūriu į jus ir galva linguoju: vienas bastosi po pasviečius, namuose tik svečias, kitas irgi, nespėjęs nė kojos įkelti, vėl kažkur lekia, trečias sėdi visa apkėtęs, o manęs čia lyg nebūtų, manęs nė nematote.

— Ak motin, motin, — tepasakiau. — Manai, aš nesistengiau rasti su juo kalbos, nebandžiau perkalbėti? Kiekvienu krustelėjimu, kiekvienu žodeliu stengiausi jam akis atverti. Blogo aš tau norėjau, Mykolai, ką? Nors pulk ant kelių ir melskis: atverk jam akis, o viešpatie. Ar jis manęs kada nors paklausė? Gal girdėjai, kokiais dabar žodžiais mane išvadino?

— Aš tavęs nekaltinu, Vygandai, matau — mano lūpomis tu dabar pašnekėjai, bet, dieve dieve, kaip man baisu dėl jūsų.

Kuriam laikui stojo tyla. Tik šešėlių mirgėjimas ant grindų, kieme augančios liepos ūžavimas ir dusli, tolumoje besitrankanti perkūnija.

Motina dar kiek pabuvo ir atsidususi išėjo. Tėvas nieko nesakė, sėdėjo, susidėjęs rankas ant kelių, brolis bukai žvelgė priešais save. Jis gal nėra visiškas išsigimėlis. Kitoje situacijoje jo įkarštis, ryžtingumas, drąsa gal net žavėtų. Žavėtų? Ar tik nejaučia jis ir dabar kažkieno susižavėjusių, skatinančių ir pritariančių akių? Nežinau... nieko aš nebežinau... esu matęs, kaip jis meldžiasi prieš šventą paveikslą. Gal jame slypi kažkas instinktyvaus, kaip savisauga, kaip instinktas turėti, valdyti, gal jis kraštutinė liguistos savimeilės išraiška. Gal taip, įgavę kraštutinius pavidalus, agonijoj turi mirti visa, kuo mes gyvenome iki šiol. Visa savo esybe tą akimirką pajutau, kad jis pasmerktas, baisus, žuvęs man, žuvęs motinai, žuvęs. Jis sutrypė, ko nevalia trypti.

Tylėjau, svarsčiau, žiūrėdamas į judančius ant grindų akacijų šešėlius. Pro atviras duris pūsčiojo šiltas vėjelis, tebešvietė mėnulis, toli už miškų tebegriaudėjo, buvo kvapni, gyvastinga naktis, o man rodėsi, kad ten, vakaruose, jau liejasi kraujas, trinksi sprogimai — akyse stovėjo Vokietijos gatvėmis žygiuojantys pulkai. Ar neužgrius jų lavina ir mūsų krašto?

— Matai, — staiga pratarė tėvas. — Į mokslus leidau tave, Vygandėl. Daug kur tu pabuvojai, daug ką pamatei... — jis pakėlė baimingas akis į malūną, kurio sienas retkarčiais nutvieksdavo žaibų šviesa, pasiklausė, kaip, versdamasis per užtvanką, šniokščia vanduo. — Matai, kaip jie su manim elgiasi: atėmė malūną, apkarpė žemes. Visi, kurie prieš mane iš tolo keldavo kepures ar lemendavo lyg liežuvį prariję, žiūri dabar iš aukšto, iš padilbų. Kiekvienas pasiruošęs apspjaudyti. Aš net pats pradedu žiūrėti į save iš šalies. Kur tik einu, kailiniuotas, susimetęs į kuprą senukas tipena kartu, čia kiek užbėgdamas priekin, čia atsilikdamas ar susigretindamas, sustoja prie prekystalio, krapšto piniginę, užsikniaubęs ant stalo srebia sriubą iš lėkštės. Visa jis daro vogčiom, lyg bijodamas svetimų akių ar pykdamas. Argi tai normalu, sūnau, argi taip turi būti? Kas čia kaltas, man pasakyk. Niekad aš žmonių nesišalindavau, man, būdavo, patinka, kai kiti apžiūrinėja mano drabužius, stebi, kaip deruosi turguje, kaip, sukirsdamas ristūnui, sėdu į karietą, žiūri su baiminga pagarba, pavydu ar neapykanta. Bala jų nematė, galvodavau, ką jie man padarys, kas jie tokie. Dabar aš apimtas baimės. Visur mane persekioja neapykantos ar paniekos akys. Mane! Mildžių! Lyg koks nusikaltėlis balso pakelti bijau, lyg šunimis užpjudytas žvėris dūlinu, uodegą pabrukęs. Atlieku reikalus miestely — ir kuo greičiau namo. Dabar bet koks snarglius gali taip drėbtelti, kad net žadą užgniauš. Neprasižiosi, neužliesi botagu per strėnas — gyvą visi sudraskytų. Tik laukia, gundo: na, pabandyk, Mildžiau, krustelk, pasirodyk dabar, kas esi. Va tu mokytas, tai man pasakyk, argi galima leisti, kad taip būtų? Argi galima tai pakęsti, sakyk?! Kaip jie drįsta?! Valkatos! Visi į mano kišenę buvo sulindę, o dabar... Tik pamanyk: daukinčiai, vizgirdos, ir tie dabar nuo manęs lyg nuo maro traukiasi — nė vienas skolų nebegrąžins. Vienam priminiau. “Įsikišk tu dabar žinai kur visus savo kvitus!” — atkirto. Kad ir Daukinčių Kristupas, — juk tas driskius irgi mano malūne yra dirbęs, — anądien prisvirduliavo prie manęs, uždėjo ant peties ranką ir, purtydamas galvą, sako: “Nepavydžiu! Nieko dabar aš tau nepavydžiu. Nenorėčiau tavo vietoje būti, oi nenorėčiau. Gavai, ko vertas. Šuo, ne žmogus tu buvai. Suprantu aš tave, tik niekuo negaliu padėti, o jei ir galėčiau, nepadėčiau. Toks jau tu apsigimei, tavo krūtinėje ne širdis tuksena, o malūno girnos sukasi. Su valakais, su malūnu tu gimei, su jais ir mirsi. Kai plėšo, dalija valakus, dalija tave. Ar ne, Mildžiau? Žinoma, tau skauda, visas tu dabar iš gabalų, kaip sulipdytas, — šaipėsi džiaugdamasis mano nelaime. — Tavo sūnaus Vygando man gaila, o Mykolas pats pražus ir kitus pražudys”, — šnekėjo jis. Bet ko vertas toks atvirumas? Aš net dabar jaučiu jo rankos, padėtos ant peties, sunkumą, jis slegia mane prie žemės, matau padūmavusias nuo arielkos akis. Ne, niekad netikėjau, kad toks Daukintis drįs šitaip man ant peties uždėti ranką, o aš, stovėdamas turguje prie paršelių dėžių, klausysiuosi. “Tokios tokelės. Visiems į tave panašiems nesaldu. Buožes reikia naikinti su šaknim, — sako. — Tu kaip vilkas girioje. Mes staugėme, dabar tu pastaugsi. Lik sveikas, ir zimagoriški linkėjimai Vygandui, su juo aš visuomet kalbą randu. Žemai lenkiuosi jūsų ekscelencijai. Galėčiau ir taurelę pasiūlyti, bet tu negersi. O gal gersi? Iš kito kišenės gal gersi, a? Pinigų man negaila, va kiek turiu, — parodė, ištraukęs iš kišenės saują suglamžytų banknotų. — O tu, Mildžiau, net savo grabui gailėtum. Gailėtum, ką? Gailėtų jis, oi kaip gailėtų, — šūkaliojo ant viso turgaus, svirduliuodamas užkandinės link.

Vienas dabar aš, sūnau, visai vienas būčiau, jeigu ne Mykolas. Bet Mykolas jiems parodys. Ar ne, Mykolai? Šito mes nepakęsim, ne, ne. Niekad! Mykolas juos dar paklupdys ant kelių, pašoks jie pagal mūsų dūdelę. Teisybė, Mykolai?!

— Taip, tėte, taip, — pasakė Mykolas, galvodamas kažką savo.

— Va čia tai sūnus. Jį aš suprantu ir myliu. O tu lyg ne mano namuose užaugęs, gal nė tėvu nenori pripažinti, šnairuoji į mane kaip ir jie? Mykolas tau ne brolis. Atatupstom nuo mūsų. Per didelis, per garsus tau Mildžiaus vardas, jis tau per sunkus. Pasakyk man atvirai, — tarė kiek patylėjęs, kai putloki kumščiai atsigniaužė, — kaip tau tokios naujovės patinka? Gal tu manai, kad taip reikia, taip turi būti, jie teisūs? Visur tu ieškai savo teisybės, tačiau mes norime gyventi, gyventi kaip ir anksčiau. Supranti? Tau mes turbūt ne žmonės, mūsų nebėr!.. Tai vaiką užsiauginau, tai bent atsidėkojimas, bent atsidėkojimas, bent paguoda senatvėj!

— Taip, taip, — su didžiausia panieka prašneko brolis. — Jis bolševikas. Šventuolis! Štai kam mes turėtume pulti po kojų, jis palaimins savo inteligentiška rankele, apšlakstys gailiom ašarėlėm, nuves pas parapijonis ir pasakys: prašykite pasigailėjimo, nes sunkiai prieš juos nusikaltote.

— Ak broli, broli, — pasakiau, — kodėl tu nieko negali, nenori suprasti? Ką tu darai — viskas balta, ką kitas — juoda. Tiesiai atsakyk — argi mes nesunkėme iš jų devinto prakaito? Pabandyk save įsivaizduoti jų vietoje, paklausk save, kaip tu pats elgtumeis.

Tačiau brolis vėl pradėjo šūkalioti tuos pačius pagiežos žodžius, ir aš, netekęs kantrybės, tariau:

— Taip, jūs buvote ir liksite buožės.

Tolumoje tebegriaudėjo. Ten, vakaruose, virš pelkėtų miškų, matyt, pliaupė lietus, bet čia, virš mūsų aukštakraigio klojimo, virš boluojančių malūno sienų, virš nupjautos vejos švietė aukštas mėnulis, medžių viršūnėmis plaukė prislopinti miško atodūsiai. Apsidairęs paskubomis patraukiau siauručiu vingiuotu pamiškės takeliu, praėjau tarp dviejų eglių įtaisytas sūpuokles, kuriomis mes supdavomės vaikystėje, pro aukštą kerpėtą akmenį. Žinojau ten, anapus eglių sienos, esant nušienautas lankas — pūsčiojąs iš tankmės vėjelis nešė jų kvapą, — jas juosiančią upę, apaugusią juodalksniais. Iš dešinės buvo toli į rytus nusidriekiantis kalnas — ėjau jo šešėlio kraštu. Mano vaikystės metais ir čia buvo giria, bet tėvas iškirto medžius, riešutynus, išrovė kelmus, ir dabar čia augo ankstyvosios bulvės — jos puikiai derėjo pilkšvame miško smėlyje.

Kada vėlei man bus lemta pavaikščioti tokiais mielais širdžiai vaikystės takais? Ir ar bus kada toks nuostabus vakaras? Jaučiau — tai atsisveikinimo su šitais medžiais, mėnuliu, papieviais vakaras. Tarsi žinodama tai, naktis negailėjo kvapų ir grožio. Užkopiau ant kalvos: į šiaurę, kiek tik akys užmato, miškai, užlieti dulsvo švytėjimo. Antai baltas, besiraitantis per pelkynus vieškelis — juo mes važiuodavome į turgų. Antai mėnesienos užlietos pievos, garuojanti upės vaga, susitelkiantis ties užtvanka ir krintantis nuo jos spindinčiomis kaskadomis vanduo.

Virš mano galvos sušlamėjo vienišas plyname lauke paliktas ąžuolas.

Vis dar griaudėjo. Mano žvilgsnį prikaustė tolimas rausvas, pelkynuose šviečiąs žiburėlis. Per miško unksmę patraukiau tiesiog į jį. Staiga kelią perkirto laužydamas krūmus ir pūškuodamas šernas. Spėjau pamatyti jo iltis, pasišiaušusį gūbrį. Palaukiau, kol aprims širdis. Toliau ėjau iš lėto, apsvarstydamas kiekvieną troboje išgirstą žodį. Ir tuos, kuriuos mano lūpos kalbėjo, ir tuos, kuriuos šaukė jie. Slinkau link to žiburėlio tarsi išvarytas, dar nė pats gerai nesuprasdamas, kur einu. Nuo mano akių lyg nukrito uždanga, ir žodžiai, kurių anksčiau nė negirdėjau, kuriems neteikiau reikšmės, staiga pasidarė svarbūs. Brolis, fašistukas, mažas diktatorius, argi ne piktas engėjas, išnaudotojas? Kad ir kaip išdidžiai jis postringautų, visuomet bus tik maža tokių malūnininkų, kaip mano tėvas, marionetė. Staiga aš pasijutau nelyginant žmogus, kuris ilgai skaitė svetimos kalbos tekstą, tenuvokdamas kai kurių žodžių prasmę, kol atsivertė gulintį po ranka žodyną. Aš niekad netikėjau abstrakčiomis, apibendrinančiomis sąvokomis. Kiekvienas atvejis ar reiškinys man buvo konkretus, individualus, vengiantis visuotinumo, kuris visa turi supaprastinti, atmesti specifinius bruožus. Mane gąsdino abstrakčių sąvokų tironija. Po jomis verkė tikroji daiktų širdis, kažkas nesuprasta, neišgirsta, duso ir stingo gyvybė, aš visur jaučiau savavališką proto diktatą, be kurio pretenduojantis į objektyvumą pažinimas neįmanomas. Tokia mūsų mąstymo, logikos prigimtis. Ir galvodamas apie žmones bei ketindamas juos teisti, aš pirmiausia stengdavausi pasijusti jų vietoje. Suprasti — vadinasi, išteisinti. Tačiau dabar jaučiausi galįs į kai kuriuos dalykus pažvelgti iš šalies, netapatindamas jų su savimi. Man pamažu ėmė aiškėti, kad valdžios autoritetas, vienokia ar kitokia ideologija tegali egzistuoti visa apibendrindama, išvesdama dėsningumus, įstatymus ir jais vadovaudamasi. Toks yra ne individualaus, o visuotinio mąstymo pobūdis. Jis būtinas. Tvarka turi būti. Atrodo, kokios paprastos tiesos, bet aš džiaugiausi jomis kaip pasmerktasis, kuriam palieka truputėlį vilties, kad galės išsiteisinti. Kodėl to niekaip negalėjau suprasti anksčiau, spyriojausi, kažko lūkuriavau? Gal iš tikrųjų esu nepataisomas individualistas? Visuotiniu požiūriu ir aš, ir mano tėvas nebuvome išimtys, o tik socialinių grupių atstovai, geriausiu atveju vienetai. Nors aš to ir nenorėjau kažkodėl pripažinti, bet daugelį — jei ne visus — mūsų poelgius apsprendė socialinė padėtis. Mums kėlė siutą ir neviltį sakoma į akis tiesa, mes slėpėme ją ir nuo savęs, ir nuo kitų, kaip slepiama kažkas ydinga.

Šlapias iki juostos bridau per pievas ir galvojau, lėtai, neįprastai lėtai, stabčiodamas kas žingsnis, pasiklausydamas. Tolumoje tebegriaudėjo, tebeblykčiojo blausūs žaibai, rytuose švietė mėnulis. Romantikų naktis garmėjo su manim kažkur į praeitį, dusliai trankydamasi. Bet šit: blykstelėjo skaisčiai raudona ugnis. Žiūrėjau, kaip ji išsilieja rytiniam skliaute, ištirpdama šiltu, kiek nejaukiu raudoniu. Trinktelėjo.

Prošvaistė po prošvaistės, mintis po minties kaip duslūs, tačiau nelaukti, visą mano esybę sukrečiantys smūgiai ir tyla, kurioje klausiausi visas apmirdamas. Tokios netikėtos, daug žadančios buvo šios mintys, bet jos reikalavo ryžto, seniai jau man nebūdingo ryžto — kur jis dingo, juk buvo metas, kai kumščiuodavausi su berniūkščiais, ne vieną savo metų vaikį įveikdavau; nestigo man ir drąsos. Kur ji dabar? Brėžėsi nauji pažinimo plotai, dar blausūs, migloti, tačiau gerai nujaučiami. Ar įstengsiu pradėti iš naujo? Iš kur imsiu jėgų? Ar grįšiu? Dėl ko? Aš pernelyg toli buvau nuklydęs, o žinojimas kartais tik pražudo, ne gelbsti. Ne kartą esu matęs, kaip gerai sekasi vulgariems žmonėms, cinikams, nieko nenutuokiantiems, nejaučiantiems jokios atsakomybės. Kaip paprasta jiems viskas, kokia ramia sąžine jie nustumia kitus, prasibrauna į priekį, plepa nei šį, nei tą, o kiti klausosi jų ir juos supranta!

Tarsi brėkšti būtų pradėję, rūkas ėmė sklaidytis, gana ryškūs darėsi visi kontūrai: ąžuolas, prie jo nudžiūvę kaip griaučiai žaibo perskelto klevo stagarai, bet ten tolėliau, įlomėlėje, tebeklydinėja rūko tumulai, o kitur — švelnios, gundančios, slėpiningos draikanos. Kažkas skubino, ragino: dar į priekį, dar bent žingsnelį. Tu neturi būti nusviestas į šalį, nelauk, kol tave nustums, išjuoks, aprėks. Sieki kiek tik išgali toliau, smelkis į pačią esmę, eik į pačią gūdumą ir būsi išgelbėtas, būsi išgirstas, ir sodietis tave palabins, sutikęs kely ankstyvą rytmetį.

Bet kodėl taip tuksėjo širdis? Kodėl gerklę staiga užsmaugė ašaros — aš nesu sentimentalus ir neprisimenu, kad kada būčiau verkęs. Kodėl iš pačių mano prigimties galių veržėsi, tvino naktiniais laukais kažkoks beribis atsidavimas, viltis ir meilė?

Nė pats nepajutau, kaip atsidūriau priešais paraistės kailiadirbio Maišto trobelę.

Maišto sūnus Tautginas, aukštas gimnazistas nesveikai pablyškusiu veidu, sėdėjo užstalėje prie rūkstančios lempos ir kažką rašė. Kambaryje buvo alsu, tvyrojo rauginamų odų tvaikas. Mane išvydęs, Tautginas gerokai nustebo, paraudo, pridengė savo popierius ir atsistojo.

Prieš keletą metų susikaupusį, paniurusį matydavau jį prie tėvo malūno. Dirbdavo lyg nesavomis rankomis, ir brolis jo instinktyviai neapkentė, o tėvas bijojo. Ne kartą esu jį matęs darbininkų būrelyje besiskeryčiojantį, kažką aiškinantį. Kuriam nors mūsų priėjus, kalbos išsyk nuščiūdavo. Tikriausiai jis platino ir uždraustus leidinius. Kartą net streiką buvo sukurstęs.

Į Maiščioką aš žiūrėdavau atlaidžiai, kiek iš aukšto, kaip daugiau patyręs, žinąs ir suprantąs žmogus. Man nė ginčytis su juo nesinorėdavo. Ne per šnekiausias būdavo ir jis. Tik žvilgčiodavo į mane iš padilbų. Tačiau kartą neišlaikė — pratrūko. Kiek karščio, kiek sutramdyto entuziazmo ir slaptos neapykantos buvo jo žodžiuose! Mane tiesiog užtvindė, nugramzdino į patį dugną jų lavina. Iki šiol akyse tebestovi jo sukaitęs, smulkučiais prakaito lašeliais išpiltas veidas, storos lūpos, tariančios žodžius: “Revoliucija, proletariatas, diktatūra...” Veidas tarsi nutviekstas žvarbių Peterburgo žarų, klausydamasis jo balso, matau plėšiamus skelbimus, atsišaukimais bei laikraščiais nusėtą grindinį, aistringus oratorius, nuo vagonų stogų, iš balkonų šaukiančius suodinų darbininkų minioms, jos grūdasi, grūmoja žiūrėdamos į langus, už kurių slepiasi išbalę veidai.

Iš pradžių sutiko mane nepatikliai, lyg teiraudamasis — gal atėjau prispirtas kokio reikalo, dabar jis valdžia, mitinguotojas. Tačiau pamažu įsišnekėjome. Skubėjome vienas kitam užbėgti už akių, papildyti pasakytus žodžius; šnekėjomės palinkę į kits kitą, lyg du sąmokslininkai, bijantys, kad jų kas neišgirstų, retkarčiais dirsčiojantys į langą, kurio stiklan tyliai bilsnojo alyvų šakos. Pro atviras duris sklido girto Tautgino tėvo knarkimas. Maištas sunkiai vartėsi savo pataluose, stenėjo, dūsavo, bet ne dėl jo mes šnekėjomės patylomis.

Tautginas iš kažkur ištraukė butelį naminės. Suartėjimo minutės truko neilgai. Jau gerokai apgirtęs, užsirėmė ant stalo alkūnėmis, vėl dėbčiojo į mane, paskui ėmė plūstis, grūmoti savo priešams, kuriems, matyt, priklausiau ir aš. Vėl jį pagavo naujas entuziazmo šuoras. Žiūrėjau į jo akis, į stambų vyrišką veidą išsišovusiais skruostikauliais, — stebėjau, kaip jis čia pastumia nuo savęs popierius, čia vėl prisitraukia, prispaudžia alkūnėmis, žvilgčiojau į suverstas ant stalo brošiūrėles, laikraščius... Staigiai puolę vienas kitam į glėbį, staigiai ir atšalome. Stojusioje tyloje buvo girdėti jo pridusęs alsavimas. Jausdamas godžias, į mano veidą įsisiurbusias akis, žiūrėjau, kaip rusva peteliškė daužosi į lempos stiklą — tik surūksta jos platūs, stropiai išgraviruoti sparneliai. Dulkės... dulkės. Mažyčiai debesėliai dulkių sklaidėsi troboje, dilgindami uoslę. Akyse visą laiką stovėjo tėvas — mažas, miltuotas, besidairantis po nutilusio malūno kiemą, stovėjo brolis pykčiu žaibuojančiomis akimis — ir jis dairėsi. Aš nepareisiu į savo namus kaip priešas, aš neturiu pakeleivių, nors, anot brolio, esu išgama ir išdavikas. Man savaip patinka Tautginas, nors jo įkarštis, kurį žadina jaunystė, jo kategoriškumas tiesiog stulbina. Bet ko norėti — jis dirbo mano tėvo malūne, tampė maišus, o aš...

Jaučiau, kad kažkokia jėga juos visus pastatys vieną prieš kitą, ir teliks... Norėjau pasakyti Tautginui apie tai, daug ką jam norėjau pasakyti, bet mane tvilkė tai lengva ironija, tai atlaidi pašaipa, su kuria žiūrima į paikiojančius vaikus.

Niekas man neleis kelti panikos, skambinti pavojaus varpais, niekam nereikia mano perspėjimų, bet ir taikos nei ramybės, matyt, nereikia. Tesižino. Nebeaitrink mano sielos, skausme. Leisk pagalvoti tyloje apie tai, ką aš supratau, ką žinau.

Tautginas dūsta savo prigimties, chaotiškų jausmų ir minčių ankštumoj. Broliui patinka, kai visi krūpteli nuo jo riksmo, jis tiesiog gaudo išgąstį kitų akyse, kiekvienas jo krustelėjimas, gestas reikalauja dėmesio, paklusnumo, paniškos pagarbos ir baimės. Jis bijo, kad jam kas nepasipriešintų, nestotų skersai kelio. Todėl instinktyviai visus gąsdina. Jis žūtbūtinai nori įsakinėti, valdyti. Nemačiau, kad bent kartą būtų ramiai sėdęs į balną, — išlekia pro vartus arklį pliekdamas. Ir savyje visą laiką kažką tramdo, stengiasi pergalėti. Kai jis namie, net motina vaikšto pirštų galais — jis visur sėja atsargumą, baimę, net tėvas irgi kažkodėl vengia susitikti su jo akimis.

Bet ar tokie žmonės kaip Tautginas kada nors jam pasitrauks iš kelio? Kodėl gi jie turi trauktis? Kas juos gali priversti? Kas?..”

[3]

Kai Diržio kieme vėl įsiviešpatauja tyla, Mykolas Mildžius išsitraukia sulankstytą degtinės skardinukę ir geria. Išsišovęs Adomo obuolys kilsteli sulig kiekvienu gurkšniu. Perbraukia per burną atžagaria ranka, atsikosi, vėl geria, kol akys pasidaro lyg stiklinės.

— Kodėl tu manęs taip neapkenti? — klausia Gracielė.

— Tu dar klausi?

— Visų žmonių tu neapkenti. Už ką tu juos šaudei?

— Kas tie “visi”? Daukinčiai? Daukinčiai tik utėlės. Ko jie verti? Kas nori, gali juos traiškyti.

Vėl jis tą patį, galvoja mergina.

— O tu ko čia atsivilkai, a? Tau maga pasižiūrėti, kaip aš dabar atrodau. Matau, stebi kiekvieną krustelėjimą, džiaugiesi, žiūri į mane kaip į dvesiantį vilką. Visi jūs dabar džiaugiatės, visi, kas tik buvo menkesnis, kodėl jį engėte, klausia. Ir tu tokia! Visi jūs geidžiate mano pražūties. Bet ne, aš taip lengvai nenustipsiu. Ne vienas dar mane paminės, ne vienas dar ant kelių prieš mane pašliaužios, pirmiausia Maištas. Mildžiaus taip lengvai nepaimsit.

Žvilgsnis užkliudo suverstus kampe padargus. Sukiužusios rėčkos, geldos, seni kurpaliai, piesta, lopšys, pavalkai su skambaliukais, nukryžiuotasis nutraukta ranka. Senų žurnalų, knygų ir maldaknygių šūsnis. Apdulkėję “Kario” egzemplioriai, “Šaulys”. Kurį laiką bukai žiūri į visa tai. Viena knyga ilgėliau sulaiko akis. Viršelyje pasviręs beržas ir varpas. VYGANDAS MILDŽIUS. EILĖS IR SENTENCIJOS. Pasklaido ją karčiai vaipydamasis ir padeda atokiau.

— Brolio seilėjimasis.

— Kur dabar Vygandas? — klausia mergina. — Jis net tavo vaiką ketino įsūnyti.

— Kur? Girdėjau, kažkokioje kontorėlėje įsitaisė, berods buhalteriu. Visur jam namai, visur ir niekur.

— Tu ir tokių neturi.

— Aš? Nepainiok manęs su juo, aš vyras, argi ne? — bando ją apkabinti.

Tavo laimė, galvoja Gracielė, kad tu nežinai, koks esi vyras. Daug ką galėčiau pasakyti, bet nenoriu... bijau. Ji žvilgčioja į jo rankas išpampusiomis venomis, veidą, akis — virpančiais pirštais Mildžius kaišo į šovininę šovinius. Paskui vos vos kilsteli, nori dirstelti pro skliauto langelį, bet Mildžius neleidžia.

— Nejudėk.

Jos veide šmėsteli baimė: to ir reikėjo laukti, ji yra sekama. Kiek palinksta į priekį, bet Mildžius uždeda jai ant peties ranką ir, keistai šypsodamasis, sako:

— Argi mes ne viena grandine surišti? Eisi tu su manim, vaikuti. Nori to ar nenori, niekas neklausia — eisi. Reikia, supranti? Taip reikia.

Ji dar bando juokauti, nuleisti jo žodžius negirdom, nors širdis pašėlusiai tvaksi — kur ji pakliuvo? kas ją čia atginė? Ėjo nieko negalvodama, daugiau iš smalsumo — kaip jis dabar atrodys, ką šnekės? Anksčiau niekino, o dabar, pasirodo, bijo.

Gerai, ji eisianti, tik tegu jis nuima ranką nuo peties, tegu apsiramina.

— Aš ramus, — sako Mildžius. — Kaip niekad aš dabar ramus. Man jau nebėra kas prarasti, dabar aš kaip titnagas. Titnagas, supranti? O tu eisi, nes per daug žinai, daug ką iš mūsų pažįsti. Eisi vien dėl to, kad džiaugiesi, kad man taip atsitiko.

Žinoma, jie viską gali. Gali padaryti taip, kad nebegrįši, niekam nė akyse nedrįsi pasirodyti, net jeigu paleistų. Visokius gandus paskleis, žinia, koks dabar laikas.

Jau gerokai apgirtęs, Mildžius tebesidarbuoja su šovinine ir be paliovos vapa: eisi, eisi. Jo akys piktdžiugiškai blykčioja. Šalimais guli tepaluotas skuduras, ji jaučia, kad jis nė sekundėlę nenuleidžia nuo jo akių. Gal tyčia, jai pagąsdinti, čia pasidėjo. Bemat gerklę užkimštų.

Nervingas atšiaurumas dilgčioja išpampusiose vyriškio venose. Jokio gailesčio, sako jis. Uždelsei, susvyravai — trach, ir baigta. Kukuos tau beržynėly gegutė. Budėk, budėk. Kiekvienas, galintis pasitraukti, tau priešas. Reikia padaryti taip, kad nė vienas kelio atgal neturėtų. Ten, valsčiuose, jie moka prisivilioti, ardyti mūsų gretas. Yra pas mus vienas skaistuolis. Kartą prasitarė, kad esą mūsų gretose tokių, kurie jas užteršė. Ar ne mane, ne tokius kaip aš jis turėjo galvoje? Visi susižvalgė, ir jo likimas buvo nuspręstas tylomis, iš karto, nieko jam nė neįtariant. Tokius pirmiausia reikia nušluoti.

Mergina vėl kilsteli, bet, užklupta Mildžiaus žvilgsnio, visa apmiršta.

— Nespurdėk, balandėle, nespurdėk. Pakliuvai į mūsų tinklus — nebeišsipainiosi, niekas tau nepadės. Manai, niekas nežino, kad tu dabar su manim?

Neištvėrusi puola kone su ašarom — ko tu nori? už ką kankini? kuo aš per tave tapau, dieve dieve... Įsikniaubusi į šiaudus, ima kūkčioti.

— Che... che, — juokiasi Mildžius, nori paliesti ranka.

— Nelįsk! Atsikabink nuo manęs tu, galvi...

— Och tu!.. — šokteli Mildžius. Paskui kiek apsiraminęs vapa: — Eisi... eisi... kur tik panorėsiu, eisi, balandėle, eisi... eisi.

Šleikštu nuo to balso, tačiau reikia tylėti, kęsti. Jų žvilgsniai susikryžiuoja. Pikta lemiančios jo akys džiugiai blyksteli. Negi jam teikia pasitenkinimą besiblaškančios aukos vaizdas, negi malonus siaubas jos akyse? Mergina, nustebinta tokios minties, prasižioja. Nepakeldamas galvos, Mildžius tebekaišo šovinius. Ilgi, susivėlę plaukai krinta ant pečių.

— Taip, eisi, — sako įsprausdamas į dėklą paskutinį šovinį ir įbeda į ją tokias akis, nuo kurių ji pašiurpsta, suakmenėja lyg antkapis, paliktas šiose šalikelėse ilgiems samanojimo metams.

— Mes ne vien prisišnekinam, — sako Mildžius. — Mes mokam ir priversti. Kitas gal ir nenorėtų dėtis su mumis, bet niekas jo neklausia. Kad ir tu. Nekenti manęs, gal net šlykštiesi, bet... pati, prieš savo valią, ateini. Tu apsigimusi vergė. Tu nė neištikima man būti negalėtum, kad ir norėdama. Niekas tau manęs neatstos. Ar ne teisybę šneku, balandėle? — vėl tiesia į ją ranką.

Mergina atšlyja. Tyčiokis, mano, jeigu tau patinka, tyčiokis.

— Matai, jau meldi malonės. Taip ir jie. Kitas gal nė nenorėtų eiti su mumis, bet kad kito kelio jam nėra. Pats ateina. Kokia juos galia atveda, kas pasakys? Tai bent galvosūkis būtų broleliui Vygandui. Ateina pas mus ir tokių: švelnių, gležnučių, mamyčių sūnelių. Ko jiems stinga? Kas juos prieš plauką paglostė? Jeigu norėsi, galėsi juos ten globoti. Bet ir jie kartais tokius nagučius parodo — tik saugokis. Štai tau ir nekalti kūdikėliai. Kartą vilku sustaugęs, visuomet juo staugsi. Gal, manai, čia koks pusėtinumas yra? Vidurys? Nė velnio! Jeigu mirtis, tai mirtis. Ji nepažiūrės į akis, nepasigailės, nepaglostys, neklaus, ką esi padaręs. Visiems, kurie su mumis, vienas galas. Svolačiai yra žmonės — štai ką aš tau sakau. Visi svolačiai. Ir tu tokia, ne geresnė.

Paskui, jau visai apgirtęs, seilėdamasis ima postringauti apie pasiaukojimą, ryžtą, valią, apie tai, kad nereikia pasiduoti silpnumui, kad tikri vyrai...

Girdėta giesmelė, pasakytų jo brolis Vygandas.

Nuožmumo ir mirties lavina, išsiveržusi iš Vidurio Europos, čia išmetė savo atskalas, paliko stabus bei kraupias, apsinuoginusias bejėgiško pykčio grimasas.

Merginos žvilgsnis įsisiurbia į apšepusį Mildžiaus veidą — išsišovę skruostikauliai, įdubusios, karščiuojančios akys klydinėdamos kažko ieško aplinkui, užkliudydamos visokius daiktus — kažkieno gyvenimo liekanas. Regi jis toje krūvoje kažkieno plaukus, nukleiptus batukus, panešiotas suknutes... Jo paties žiaurumas atsigręžia į jį ir smaugia, dusina. Atsisegioja kareiviško švarko apykaklę, uždeda abi rankas jai ant kaklo ir ima karštligiškai gaudyti orą. Paleisk, paleisk!

Jo akyse stovi raštuota skrynia.

Ta skrynia, prikrauta padėvėtų suknelių, apatinukų, šilko, angliškos medžiagos rietimų, sidabro bei aukso papuošalų, indų, paslėpta paežerėje, šlubio Oškučio troboje, ant aukšto. Mykolas Mildžius, žadėdamas gausiai atsilyginti, paprašė, kad ją pasaugotų. Pas tokį vargetą, kur yra penkios apskurusios dukrelės, kratos nedarys.

Savo klojime Oškutis leido slapstytis keletui vengiančių karinės tarnybos vyrų. Jie ir malkų jam paskaldo, ir maisto parūpina. Kur buvęs, kur nebuvęs, Oškutis, žiūrėk, šlubčioja į klojimą. Patinka jam tų vyrų šnekos, patinka leisti per rankas degtinės stiklą. Visus pavakarius, kol žmona apsiruošia, prisineša vandens, prisikapoja žabų, jis ten pratūno. Išeina į kiemą, apsidairo ir vėl šlubčioja atgal, godžiai traukdamas papirosą. Jį sergsti iškaršęs šuo, sergsti šmižinėjančios kieme mergaičiukės. Be to, ši troba stovi ant kalno, ir visa toliausiai gali matyti.

Oškutis — mažas išdžiūvęs žmogelis, smulkių aštrių bruožų, juodomis, alkoholio aptrauktomis akimis. Įsitaisęs garbingiausioje vietoje — juk čia jisai šeimininkas — su slaptu pavydu, supratingai žvilgčioja į sveikus vyrus ir čiulpia cigaretę. Visi prie jo taikosi. Iš jo lūpų tik ir girdi: žinoma... aha, taigi... kurgi ne... aš ir sakau... nak utgi... ai ne, šitaip nereikia, — atsiliepia jis į kiekvieną žodį.

Girtas jį velka lyg savo paties šešėlį. Nelaimės ištiktas pirmiausia prisimena jį. Prisimena jį ir tas, kurį graužia sąžinė, — Oškutis ją nuramins. Kiekvienas, pasivijęs Oškutį, šlubčiojantį keliu, pasodins į vežimą, panėšės sunkesnę naštą. Visi jam geri, visi jo pasigaili. Pagal tai, kiek kas jam padeda, jis ir sprendžia apie žmogų. Oškutis visiems parankus. Jeigu kas nori pasibelsti į svetimas duris, tačiau dėl savigarbos ar kitokių sumetimų nedrįsta, pasikviečia kartu Oškutį. Šlubis kiekvienas duris atlapos iki galo. Savo privilegijomis naudojasi gal net didžiuodamasis. Visur, kur susirenka žmonių, pamatysi ir apšepusį, vis aukščiau keliamą Oškučio snapą.

Tačiau šią akimirką Oškučio ramybę sudrumstė ginkluotų vyrų būrys. Baltas kaip drobė Oškutis šlubčioja pirma vyrų į klėtį, parodo jiems aruodus, pristatytus apdulkėjusių butelių, nuveda prie aplūžusio tvarto. Viena mintis tvinkčioja Oškučio galvoje: kad tik jie nerastų klojime po šienu paslėpto bunkerio. Vyrai stoviniuoja prie aprūkusios, senų pajuodusių žilvičių apsuptos pirtelės, žvilgčioja į karklais ir viksvomis apaugusią kūdrą, paskui stumteli pasvirusias duris. Viduje šilta, tebesilaiko prakaito, muilo, garų ir vantų tvaikas, krosnies akmenys dar šilti, ant grindų indai.

— Kada kūrenai? — klausia suraukdamas tamsius antakius būrio vadas Juodka, aukštas, tvirto sudėjimo vyriškis. Oškutis prieš jį kaip koks neūžauga.

— Vakar...

— Kas čia maudėsi?

— Kaimo moterys, — sako Oškutis, žvilgteldamas į suolą.

Naktį čia tikra raganų puota buvo. Klojime besislapstantys vyrai susivedė savo moteriškes. Per naktį davėsi. Oškutis, eidamas kieme sargybą, klausėsi nustėręs — net šaltis jį ėmė krėsti. Besislapstanti už debesų pilnatis jam priminė kažką gėdinga, moteriška. Neišimdamas iš dantų papiroso, žvilgčiojo į mėnesienos ūkus, į ežero plynumą. Ir vieškelio vingis, ir kalvos aptakuma — visa jam žadino skausmingą geidulį.

Juodka, su savo vyrais apžiūrėjęs visus pirtelės pašalius, užlipo ant aukšto. Ten po visokio šlamšto krūva — skudurais nunešiotais medpadžiais, sudilusiais padargais, senais pavalkais, geldomis, piestomis — aptiko kraitinę skrynią.

— Ji ne mano, nedarykit, — pasakė Oškutis.

— Kieno gi?

— Kaimyno. Atvežė, kad pasaugočiau. Aš jos nė atidaręs nebuvau, nežinau, kas joje yra. Kaip atvežė karui baigiantis, taip ir tebestovi.

Bemat nulekia apkaustai, ir kiek pasiraususius po tą dėžę vyrus apakina sidabrinių, paauksuotų indų bei papuošalų žvilgesys.

— Kokia gėda! Oškuti, Oškuti, ajajai, — sako Juodka, traukdamas iš skrynios moteriškas suknutes, paltus, apatinukus, kojines, batelius, angliškos medžiagos rietimus. — Tavo moteriška vaikščioja kaip baidyklė, sijonas vieni lopai, ir tas iš maišo pasiūtas, sustirę, pamėlę vaikai čiulpia iš bado pirštus, o tu šitokius turtus beslepiąs! Ajai! Ne, tu man viską paaiškinsi, gyvatėle. Kas atvežė? Kada? Su kuo? Kur banditus slepi, pasakyk! Pakalikas! — šaukia Juodka, artindamasis prie Oškučio, kuris drebėdamas traukiasi atatupstom, kol užkliudo kažkokią kerėplą ir išsitiesia. Tai bent priešas! Tokiam nei antausio skelsi, nei buože kaip reikiant užduosi. Tokius vietoj...

Juodka matė šlapioje lovelėje po skudurais besivartančią mažą, išdvisusią būtybę — visa degė iš karščio; matė, kaip skarmaluota motina pasilenkė prie patalų, paseilino skudurinį žinduką ir įgrūdo karščiuojančiam vaikui į burną; matė keturias mergaites, pamėlusiais pirštais lupinėjančias bulves; matė jų apšašusias, tabaluojančias po suolu kojas — keturios poros alkanų akių įsmigo į vyrus, nulydėdamos iki virtuvės, kur motina maišė arkliašūdžių ėdalą kiaulėms. Ne moters akys ten pasitiko vyrus, o pilka tuštuma, grynas nuolankumas, pašvinkusio guolio tvaikas. Purvas, purvas. Visas jos gyvenimas, rodės, atsispaudė tose akyse. Ruduo, ruduo be prošvaisčių. Judėjo krutėjo lyg prisukta, viską darydama vien rankomis, pati tame gyvenime nė nedalyvaudama. O buvo visai nieko mergina kadaise. Juodka dar pusbernis buvo, kai ji vakaruškose sukosi.

Nusvarinusi ėdaluotas rankas, Oškutienė stovėjo asloje, tarsi bylodama: “Ką aš darysiu, kad mano vyras toks?” Nežinia, gal vergiškas šios moters nuolankumas, gal skurdas taip įsiutino Juodką, kad jis ėmė plūstis dar nė skrynios neradęs ir ginė šalin iš paskos sekiojančias mergiščias — neturėjo jis nei sacharino, nei saldainių, — iš visų jėgų spyrė žabuose mekenančiai ožkai.

— Ieškokit, verskit, kur tik norit, — šnekėjo ta moteris žemu, negyvu kaip sušalusių spalių ar šiaudų šiugždėjimas balsu. Rodės, kad ir kas čia nutiktų, ji judės, instinktyvios galios stumiama, vaikščios į tvartą, klojimą, šers galvijus, o akys bus pilkos, sausos kaip gruodo sutraukta žemė. Jai rankų nepakirs nei išgąstis, nei neviltis. Net jeigu visas dangus nušvistų kraujo gaisais — o iš čia taip toli matyti, — jeigu visi žmonės išbėgtų į kiemus pasižiūrėti, net jeigu sukluptų prie kluono šūvio pakirstas jos vyras, ji eis su sulankstytu kibiru į tvartelį kaip ėjusi. Neįnoringa, nereikli, užkalkėjusiomis nervų galūnėmis. Tvėrėja gamta, matyt, turėjo kažkokių savo sumetimų, išdvasindama visus šios moters jausmus. Neišgirsi čia nei pykčio protrūkio, nei aimanų, kad gelia rankas, neiškreips veido nebepakeliamas nuovargis. Visko buvo išsižadėta, bet dėl ko? Kad galėtų egzistuoti luošas, liguistas savimyla vyras, kad penkios išgeltusios mergaitės šmižinėtų po kertes...

“Einam greičiau iš čia”, — rodės, ragino vyrus kažkoks balsas, bet Juodka tebesirausė po pašalius, keikėsi, spjaudėsi: nieko jam nebuvo kokčiau už tokį nuolankumą, kai iš paskutiniųjų kabinamasi į gyvenimą, kaip kabinasi kerpė į akmenį. Tai bent prigimtis, bent gajumas!

Ne mažiau Juodkai buvo grasus ir namų šeimininkas, kuriam visai nesvarbu, ką slepia savo pastogėje. Neliečiamasis, sėdintis prie visų stalų galvą užrietęs! Banditus savo pašonėje priglaudė. Och, jis man dar pašokinės!

— Prie sienos stok, žalty! — šaukia Juodka, išsitraukdamas pistoletą. — Nusisuk! Kur banditus slepi? Iki dešimt skaičiuoju. Vienas... du... trys... Atsakyk!

Bet staiga Oškutis iš lėto pasigręžia, įremia į Juodką akis ir sako:

— O iš kur žinote, kad slepiu? Karužienė papliurpė? Tegu ji pirma šitą skrynią pasiima. Ir jos čia turto yra. Jos pirmasis vyras su Mildžiumi atgabeno. Ne kartą ji prie manęs kibo — atiduok, atvežk. Sakau, nevešiu, pati pasiimk. Ir vidurys šviesios dienos kad būtų...

Spyris jam bemat užgniaužia žadą.

— Ujujui... ujujui, — aimanuoja kieme ant skiedryno raitydamasis Oškutis.

Vaitojantį jį nutempia į vežimą, suriša rankas, kojas. Paskui nueina tempti skrynios, keletas skudurų iškrinta.

Tačiau Juodka apsimeta nematąs. Moteris šaukia lėkdama iš paskos: paimkit, viską paimkit. Svetimo jai nereik.

— Aišku, paimkit, — šneka iš vežimo jau kiek atsigavęs Oškutis. — Tegu Karužienė, ta k... — Bet vyrai jį bemat nuramina, ir vežimas trinksėdamas nudarda keliuku į pakalnę.

— Karužienė... vėl ta velnio nešta ir pamesta boba, — siunta Juodka. Visur ji prilenda, visa žino, kur reikia ir kur nereikia liežuvį įkiš. Negana to, kad apsuko galvą Maiščiokui. Ne vienas ir jo būrio vyras prie jos gretinasi. Nenuneigsi — daili moteriškė, ir juokas toks, kad iš karto kraujas užverda. Atsispirk tokiai pagundai! Nesibaigs čia geruoju. Tik šitų papuošalų jai bestigo!

Kai parodė kelią į bunkerį, kur slapstėsi buvęs jos vyras, visos durys jai atviros. Tačiau kokias ji nutaisys akis, kai šitos gėrybės bus pažertos jai po kojų, kai bus paklausta, iš kur apie jas žino?

Vėliau kaime sklis kalbos: esą, pakviesta į valsčių Karužienė išsigynė — nemačiusi jokios skrynios, niekad apie ją su Oškučiu nešnekėjusi.

— Kaipgi ne, — pasakys įskaudintas pastarasis. — Anądien, kai prie užkandinės laiptų stovėjau, priėjai prie manęs, paėmei už alkūnės ir klausei pašnibždomis, kada aš tau šitą skrynią atgarbinsiu. Taip ir pasakei — “atgarbinsi”. Pati atvažiuok, sakau, tik vidurys šviesios dienos kad būtų. Visi tegu mato. Kaip aš atvažiuosiu, sakei, juk ten banditų lizdas. Būtum jau seniai pasiėmusi, jei ne baimė. Kaip šiandien prisimenu savo žodžius, net parodyti galiu, kaip stovėjau. Daukinčių Kristupas galėtų paliudyti, jis buvo netoliese, girdėjo, garsiai sakiau. Nors jis nemėgsta klausytis paslapčiom, apie pinigus jam nė neužsimink, bet ir jis sukluso arklį žabodamas. Paskui, užkandinėn įėjęs, dar paklausė, ko šita velnio perekšlė norinti. Gink tu ją šalin, pasakė. Gal nebeprisimeni, ką tu man dar pasakei, — šnekėjo Karužienei Oškutis. — Gerai, priminsiu. Na, jeigu šitaip, išdėli, sakei, visus tavo namus pelenais paleisiu. Pavadinai mane išdėliu, Karužien, yra žmogus, kuris gali paliudyti. Kaip tau dabar į akis ne gėda žiūrėti, — šnekėjo Oškutis, kai du vyrai laikė prie jo besiveržiančią Karužienę.

Tačiau daugiausia šnekos bus apie tai, kaip Juodka pasityčiojo iš invalido. Graudensis, aikčios dievobaimingos moterėlės, šaukdamos jam dievo rūstybės. Tokias šnekas kurstys ir pats Oškutis, šį tą mįslingai nutylėdamas, šį tą iškreipdamas. Jo savimeilę maloniai kutens nuo karinės tarnybos besislapstančių vyrų žodžiai, kad su Juodka ir Karužiene bus atsiteista.

— Štai jums ir teisuolis, štai jums skriauda, štai mūsų teisėta rūstybė, — išsivieps Mykolas Mildžius, paduodamas murzinam paaugliui lapelius, kuriuos pastarasis išklijuos ant medžių, namų sienų ir telefono stulpų. Juose bus prirašyta grūmojimų Juodkai ir Karužienei už tai, kad jie šitaip pasielgę su niekuo dėtu, paties dievo nuskriaustu žmogumi. Oškučio didystė plėsis ir augs sulig kiekvienu užtarimo ar užuojautos žodžiu ir kurstys Tautgino Maišto pyktį.

Gyvena jis Užpelkių miestelyje. Aukštas, kiek gunktelėjęs, plačių kaulų. Mokytojai, susidūrę su šio gimnazisto žvilgsniu, suka akis į šalį. Ypač jo privengia istorijos mokytojas Vaitasius. Jausdamas įbestas Tautgino akis, rausiasi po dienyną, virpančia ranka plaiksto popierius, vis nerasdamas, ko jam reikia, ir, tarsi ieškodamas užtarimo, per akinių viršų žvilgčioja į klasę. Degantis Tautgino žvilgsnis tarsi byloja: žinom, kas tu per paukštis, žinom, kad tavo brolis kunigas, o pats klerikalinėje gimnazijoje mokytojavai.

Kartą mokytojas neištvėrė: išvadino Tautginą snargliumi, netikša. Jis, mokytojas, ne tiek gyvenime matęs, aštuonias užsienio kalbas mokąs. “O tu, Tautginai Maištai, kas tu toks? — plonu balseliu suspigo mokytojas, užgautas kažkokios perdėm santūriai pasakytos mokinio pastabos. — Atsistok, kai su tavim kalbama!” — šaukė išraudęs mokytojas.

Bet jau per kitą pamoką mokytojas prie visų mokinių atsiprašė savo mokinį. Nuo to laiko vengia jo akių. Abu apsimeta vienas kito nepastebį, abiem, matyt, kliuvo nuo apylinkės sekretoriaus Bartkaus, kuris pats įsikišo į šį ginčą.

Maišto eilėraščius bei korespondencijas spausdina laikraštis. Maištas — artimas Juodkos draugas, mokyklos komsorgas. Visur jis užuodžia buržuazinio nacionalizmo tvaiką. Šneka Maištas atvirai, neslėpdamas neapykantos klasiniam priešui, netgi ją išpūsdamas. Atskalūnų pyktis jo negąsdinąs. Tegu siunta bejėgis priešas, sako jis, tegu taškosi nuodingomis seilėmis, aš čiumpu tą hidrą už gerklės — jos nuodai manęs neveikia: per ilgus vergovės metus mano giminės kraujyje užtektinai susikaupė priešnuodžių.

Vygando Mildžiaus nuomone, Maištas esąs perdėm kategoriškas — jo sprendimai ir poelgiai visus atbaidą, kai kurių pasakymų griozdiškumas ir abstraktumas stačiai netelpąs jo, Vygando, galvoje. Tačiau mes jau žinome, kaip Vygandas nemėgsta apibendrinimų. Vygandui esą nesuprantama, kodėl Tautginas dangstosi tokia atšiauria poza. Iš prigimties jis nesąs išdidus, priešingai. Žmogus esąs geras. Mėgstąs pasišaipyti iš kitų bei savęs — toks jis privačioje buityje, su tais, kurie jį artimiau pažįsta, jam simpatizuoja, kuriuos jis laiko savo draugais, ir visiškai kitoks, gyva priešybė, oficialesnėje aplinkoje. Lyg kas jį apmainąs: iš karto pasidarąs šaltas, nuožmus, kandus, ypač su tais, kurie jį kokiu neatsargiu žodeliu užgauna. Kas jį tokiu paverčia — šito Vygandas niekaip neįstengiąs suprasti.

Teisybė, kad Tautginas maksimalistas. Vienas rajono veikėjas, šnekėdamasis su juo, kelis kartus pavartojo žodelį “aš” — to užteko, kad Tautginas išeitų iš jo kabineto trenkęs durimis, prisižadėjęs jų daugiau neatverti.

Maišto vardu vėliau bus pavadinta šio miestuko gatvelė, griežtų vyriškų bruožų profilis bus iškaltas akmenyje. Ryžtingą, nedvejojantį jį tašė laikas istorijos akmenyje. Jo posmus vėliau deklamuos Užpelkių vaikiščiai...

Elgesiu ir manieromis Tautginas kiek pamėgdžioja vieną žymų poetą. Ir tai jam tinka, pasakytų ne vienas, ypač jeigu yra matęs, kaip karštai Maištas šneka mitinguose, susirinkimuose, kaip skaito eilėraščius. Jis kupinas paniekos viskam, kas asmeniška, gležna, opu, intymu. Kažkuri jo būtybės dalis užgniaužta, nepripažinta. Jis beatodairiškai su ja kovoja, neduodamas jai nė menkiausių teisių, gal dėl to lyg keršydama ji ima viršų. Maištas yra įsimylėjęs našlę Karužienę. Vidurnakčiais, kai miestelio languose užgęsta šviesos ir į juos beldžiasi tik vėjas, benamis valkata brūžina stiklus petim, šis vyriškis, susidėjęs už nugaros rankas, žvilgčiodamas į juodą kaip antracitas langą, kuriame neaiškiai atsispindi jo veidas, sieksniniais žingsniais matuoja savo kambarį. Kokie vaizdiniai tik nešmėsčioja sudirgusioje vaizduotėje! Šit nuo jos aptakių pečių nusliuogia švelnus drabužis, ji juokiasi galvą atmetus. Lūpos, balti sveiki dantys, pečiai... Bet... ne jo ranka ją apkabina, ne jam tas juokas, pereinantis į alpų kuždesį. Pasiklauso, dirsteli langan, užtraukia užuolaidėlę, sėdasi už žemo staliuko, užsirūko, paima plunksną, rašo. Paskutiniais žodžiais deda save, bevalį padarą, kuris vėl vos nepuolė į purvą, vos netapo šios sugedusios buržujės įnorių auka. Bet akys... didelės, drėgnos, su slapta baime kažko besiteiraujančios, o kartais smalsios, neslepiančios paniekos...

Girti mužikai šūkalioja jos vardą turgaus aikštėse, spjaudosi, apie ją pagalvoję, ant užkandinės laiptų, tiesia į ją rankas, plėšia drabužius, ir dar juodesnė darosi tamsa, žvilgantis purvas, pamėkliškas rūkas ties priebučiais; drėgmė, iki kaulų persmelkianti drėgmė ir tūžmastis. Štai su kuo reikia kovoti už ką nors šventa, tačiau bjauriai išniekinta ir apspjaudyta, sutrypta, kužda Maištas. Tūžmastis ir gėla šaukte šaukiasi šviesos, erdvumo, skardaus motorų bilsmo, turbinų ūžesio, nes visa čia taip vangu, lėta, sena, kreiva, aptraukta gobšumo plėnimis, iš visur buožė tiesia nagus, visa, kas sena, reikia naikinti, visa reikia pradėti iš naujo, nugalėti aplinkui ir savyje, išmesti į istorijos sąšlavyną. Visa, visokius smilkytuvus, rūteles, ašarėles, abrozdėlius. Poterius šnabždėti baikite, reikia statyti naują gyvenimą, džiugų, šviesų. Tegu darda gurguolės gruodo žeme, tegu plaikstos plakatai. O kiek dar visokių nesubrendėlių, kiek priešų, kiek ašaringų sentimentų skudurams!

Viltis, tūžmastis ir nepakantumas montavo, savaip išdėstydamas, gana plakatiškus, laikraštinius Maišto žodžius, suteikdamas jiems jėgos, šviežumo ir gaivos.

Kartais Tautginas nė pats nepajunta, kaip atsiduria pas tą moterį, tačiau... Įprastinės pavydo scenos, priekaištai, atgailavimai... Kaip visa tai jam koktu! Atsitokėjęs išvysta: dvi ant staliuko stovinčios taurelės, nugertas vyno butelys, rusva gatvės šviesa, užliejusi gėlių pristatytą kambarį. Tas namas stovi prie pat gatvės, priešais užkandinę, ir tarpais girdėti, kaip iš jos išvirsta girti, kaip nudarda grindiniu vežimai, nukaukši arklio pasagos. Ir tie vežimai, ir vėlyvi girtuokliai, rodos, įsiterpia tarp jųdviejų — ir tokia gili praraja staiga atsiveria. Negana to, moteris, išgirdusi kažkokius jai vienai reikšmingus ir svarbius garsus, keliasi, eina prie lango, žvalgosi. Ko ji laukia? Ką tikisi pamatyti? Akys išplėstos, veidas nutviekstas gatvės žibintų dulsvumo, užuolaidą prilaikanti ranka suklususi, ir tokia tyla visa gaubia, kad, rodos, ji trupa, aižėja fikusų lapai, kol vėlei tylą suplėšo girtas šauksmas ar į pakalnę kaip į pragaištį lekiančių ratų dardėjimas...

Bet štai ji negirdimai prisiartina, jo veidą, gulintį ant minkštos pagalvės, paliečia atsargi ranka, taršo plaukus, liečia lūpas... Neapmaudauk, nerūstauk ant manęs, neširsk. Ir pavydėti tau nėra ko — aš tavo, nors gal ir esu bloga, bet... Žinau, ne tokios tau reikėjo moters, atleisk man, kužda ta ranka. Ji perduoda kūno gyvastingumą, ji sako — nurimk... Tu taip pavargai, tu visiškai baigi išsekti, aš tavo, aš su tavim, nurimk bent minutėlę. Čežteli kvapnūs plaukai, užkrinta ant veido, dvejos lūpos virsta viena, beribe geismo burna.

Kartais jis nubloškia tą ranką šalin. Tada naktyje pasigirsta kūkčiojimas ir, rodos, nujoja raiti, nukaukši kaustyti batai. Kapų pušynėlyje nuaidi šūviai. Argi ji neatkeršijo savo vyrui, ryšėjusiam baltą raištį? Atstumti jos negali, neturi jėgų, o gal ir teisės, be to, jam jos gaila. Ji tokia pat beglobė, nesuprasta, apsupta biurokratų kaip tas popieriais užsivertęs rajono veikėjas, vis šaukiąs: “Aš! Aš!” Tik per daug puošiasi, per daug gražinasi, per daug įsimylėjusi save — kaip ją perauklėti? Ir prie kitų vyrų vis limpa. Kodėl?

— Aš kone dešimčia metų už tave vyresnė, — pasakė ji kartą, kai Tautginas pernelyg skaudžiai ją užsipuolė. — Vis vien tu mano paliksi, nors pats tuo dar netiki, dar nežinai — tau aš kaip pančiai. Nepažįsti tu savęs, Tautginai.

Bet ar tokie žodžiai vyrą, kuris pasiryžęs dėl jos viskam, gali įtikinti?

— Be to, — šypteli ji, — tau meilė tik socialinė atgyvena, pats sakei.

Užsukdavo pas ja, manydamas, kad eina tik trumpam, dirstelti, kaip gyvena, pasiskolinti knygų, šnektelti, o užsibūdavo dienom ir naktim. Pati Karužienė, jeigu tik ilgėliau pas ją nesirodydavo, imdavo jo ieškoti.

Anot Vygando Mildžiaus, po rūsčia valdinga veido kauke slypi kitas Maištas, tikrasis, nepripažįstąs jokių pasižadėjimų, išskaičiavimų. Prigimtis nuolat paspendžianti pasalas. Tuo metu, kai jis, dar nežinodamas, kur eis, skutasi barzdą, tik ji viena žino, kur jis eis, ką darys; žino, kodėl jis pasuka gatvelėmis, kur gali sutikti tą moterį. Kad ir kaip išdidžiai jis postringautų, prisiekinėtų, skeryčiotųsi, slopinami polinkiai ir norai suranda begalę pretekstų, kurių nė neįtaria protas, nejučiom paima už parankės, veda, o paskui jam belieka piktintis savimi, stebėtis. Kartais būna, kad kuo stipresnė valia, pasiryžimas, tuo ta paslėpta galia klastingesnė. Net miestelio oras Tautginui esąs persisunkęs tos moters esybe, net rudeninė, nuo žemės kylanti migla jį jaudina, tarsi būtų iškvėpta tos moters. Tautginas, anot Vygando, esąs vidinės kovos laukas, bet anaiptol ne pergalė. Tas pat ir jo poezijoje: savęs nuasmeninimas tesanti iliuzija. Pabėgti nuo savęs, savęs išsižadėti, save nuneigti žmogus negalįs, nors ir kaip stengtųsi. Kartais toks išsižadėjimas esąs atvirkštinis savęs aukštinimas.

Bet mes žinome, jog Vygandas nejautė didelės simpatijos Tautginui, žinome, kaip siaurai jis suprato kai kuriuos reiškinius...

[4]

Šią akimirką, užsimaukšlinęs plačiakraštę skrybėlę, su cigarete dantyse, ilgu paltu, visų sveikinamas ir kilsčiodamas skrybėlę, Maištas žengia rūko nudrengtu miestelio grindiniu. Stabteli prie skelbimų lentos, ant kurios apiplyšęs paauglys klijuoja jo nupieštą afišą, pašnekina jį, duoda saują saldainių, paėjėjęs atatupstom, ta afiša pasigroži. Jo ausis pagauna prie malūno užkardos dunksinčio motoriuko garsą, neįprastai skardų palšame rūke. Kalena kaip kulkosvaidis, pagalvoja kiek pasiklausydamas. Tas motoriukas suka zeimerio pjūklą — sakų, medienos kvapą Tautgiras užuodžia net čia. O gal tai kvapas eglinio karsto, kuriame prieš keletą savaičių Tautginas nešė Mildžiaus gaujos nužudyto Beržėno palaikus?

Motoriuko garsui antrina už miestelio, ant patižusios molio kalvos, burzgiantis traktorius — visa tai kada nors atgis posmuose. Tačiau dabar ne eilės Maištui galvoje: reikia kuo greičiau išsklaidyti miestelyje pasklidusius gandus apie Karužienę, nuraminti pašėlusiai tvaksinčią širdį. Eina jis į liaudies gynėjų būstinę, pas Juodką.

Šis sėdi už stalo papirosų apskrudintais kraštais. Šalia pistoletas, diržas. Kitame stalo gale Skarulis, žemas, pečiuitas, atsikišusia nosim, įdubusiais skruostais. Jis gal ir išnešiojo tuos gandus — buvo pas Oškutį. Su neslepiamu apmaudu Maištas dirsteli į Skarulio veidą, į jo didelius kerzinius batus užsirietusiais galais, diržą, perjuostą per įdubusį pilvą, įbeda tiriamas akis į užsikniaubusį ant stalo Juodką — šis jo lyg nemato.

— Sėskis, būsi svečias, — Juodka nepakelia galvos.

Maištas nusviedžia į kampą skrybėlę.

— Ne svečiuotis čia atėjau.

— O ko? Dabar, kai tokie dalykai paaiškėjo, pas mus tegali būti tik svečias.

— Kokie dalykai?! Šimts perkūnų! Aš jus visus!.. Tas Oškutis, nupiepęs ožys!.. Prie sienos tokį! Veskit pas jį mane kuo greičiau, aš jam parodysiu! Ak tu!.. — Palauk tu, taip nerėk, nors kvapą atgauk.

— Tu, — atsigręžia Maištas į Skarulį, — tuos pletkelius išnešiojai?! Žinau, esi kaip boba. O dar su šautuvu.

— Matau, šiandien mes nesusišnekėsim. Išeik, — sako Juodka.

— Šitas tegu išeina!

Juodka mosteli Skaruliui, ir pastarasis, karčiai šyptelėjęs, dingsta už durų.

— Einam! — vėl ragina Maištas Juodką.

— Pas Oškutį? Niekur aš neisiu. Jis niekuo dėtas. Karužienė, ta velnio boba...

— Primelavo... Juodka, argi tu nesupranti, kad Oškutis, norėdamas išsipainioti, primelavo? Tas laputė... Žinau aš tokius!

— Nė atidaręs jis tos skrynios nebuvo.

— Velniam slėpė?

— Jo nesupaisysi, jis toks žmogus — pats nežino, nei ką turi, nei ko jam reikia.

— Et, — susiraukia Maištas. — Aš juk sakiau: visus juos reikia išbuožinti, nieko savo kad neturėtų. Kitaip galo nebus! Matai, kas darosi: tas pats siūlas veda nuo vieno pas kitą. Išpurtyti reikia iš jų visas bacilas. Į pirtį visus ir taip pašutinti! Tada bus žmonės.

— Baigei? Pašnekėkim geriau, ką dabar daryti. Tai tu nė iš tolo neprileidi minties, kad Karužienė gvieštųsi tos skrynios? Mėgsta juk puoštis...

— Nė iš tolo. Ne tokia ji. Ir tu, Juodka, tokią mintį iš galvos išmesk.

— Pala, — staiga atsitokėja Juodka. — Ar tik tu ne jos siųstas atėjai?

Jis atidžiai nužvelgia pašnekovą, kuris dabar sėdi nudelbęs akis, žiūrėdamas į savo batų galus.

— Juk taip? Prisipažink.

— Nieko ji manęs neprašė, tik puolė su ašaromis, — sako staiga sugniuždamas Tautginas.

— Ir tu ja tiki? Tiki jos ašaromis?

Tautginas purto galvą: nieko jis nebesuprantąs, nebežinąs, kuo tikėti, jeigu jau šitokia moteris tos skrynios, jeigu šitokia... tai ne jo jėgoms, ne jo protui, taip ja tikėjęs, o dabar nebežinąs, čia paskutinis lašas į perpildytą kartybių taurę. Paskutinis!

Nešinas buteliu degtinės, be garso prie jų prieina Skarulis — matyt, Juodka jam bus nežymiai mostelėjęs, ir tas vyras viską iškart suprato. Ant stalo atsiranda trys stiklinės, dešros galas, česnakų... Skarulis baikščiai žvilgčioja į du šnekančius draugus: Juodkos ranka padėta Tautginui ant peties, pasilenkęs jis nori pamatyti Tautgino akis. Pro langą, į kurį Tautginas sėdi nugara, matyti paupys, pasvirę alksniai ir karklai, Savicko pirtelė, palei kurią šmižinėja vaikai...

— Pilk, ko lauki, — ragina Tautginas tebedvejojantį Skarulį.

— Aš suprantu, — sako Juodka. — Bėda, kad tu įklimpai, kaip retas kuris iš vyrų įklimpsta. Negali tu be jos.

— Tu nežinai, Juodka, kokia ji.

Skarulis pagaliau atsisėda, susideda alkūnes ant stalo, jo pailgas veidas įdubusiais skruostais vos vos šypsosi, geraširdiška, nors gal kiek pašaipi, ta šypsena. Jis turi nuolankią moteriškę, kuri visuomet jį palydi iki gatvės išleisdama iš namų, vaiką turi — tokie dalykai jam nesuprantami. O Juodkos žmona graži kaip reta. Graži ir Karužienė, Gal ir Juodką ji kažkuo traukia — štai dėl ko juodu taip lengvai suranda šneką. Šiaip ar taip, Skarulis įpila, ir jie išgeria.

— Nuodija mus šita bjaurybė, — Juodka nusišluosto lūpas, — bet... Išgerkim dar po vieną. Toks jausmas, lyg tu išvažiuotum. Ir visam laikui.

— Ketinu išvažiuoti. Kaip tu atspėjai? Jeigu teisybę šneki, kas man belieka? Be to, čia man ne vieta, nėra man čia kas veikia. Sakau jums, sakau, o jūs? Et...

— Bėk tu nuo jos neatsigręždamas. Bėk kur nori, apsieisime čia ir be tavęs.

— Taigi, — pritaria Skarulis. — Mes kaip nors... — ir staiga prityla, pajutęs nuo sienos įbestas uniformuoto vyriškio akis.

— Bėk, — sako Juodka, — kaip draugas tau šneku, — geruoju čia nesibaigs. Ar vis rašai? — klausia po pauzės.

— Rašau, — pasitempia Tautginas. Jo žvilgsnis šiandien kaip niekad išsiblaškęs, sutrikęs.

— Rašyk. Ir apie šitą moterį parašyk, ir apie varnas, klykiančias viršum bažnytėlės. Girdi?

— Juokauji? — Tautginas įsiklauso. Jo veidu perbėga skaudus šyptelėjimas.

Ten, virš kalvos, kur stovi seniausia šiame krašte bažnytėlė, pasigirsta išgąsdintų varnų klyksmas, netrukus sugaudžia varpai.

— Va prieš ką mes turėtume kovoti, o tu siūlai...

— Oškutis... — nusijuokia Skarulis.

Pilkos prietemos staiga užtvindo kabinetą, ir paskutinius lašus jie išgeria tylomis.

Po pusvalandžio Tautginas iš čia išvažiuos, kad, nė metams nepraėjus, vėl sugrįžtų ir patektų į sužvėrėjusio Mykolo Mildžiaus nagus...

Išleidęs Maištą, Juodka valandėlę sėdi nuleidęs galvą, abiem rankom įsirėmęs į stalo kraštą, atsišliejęs į kėdės atkaltę; retkarčiais pabarbena pirštais, pažiūri į savo molinus batus. Skarulis sėdi priešais, nenuleisdamas nuo jo akių.

— Ar jis kur nenublūdins? — klausia Juodka Skarulį.

Šis tyli.

— Velniava! Tokios velniavos dar nebuvo, — sako Juodka. — Ot gyvatės, o ta šliurė! Ką man su tuo Oškučiu daryti, a? Žinai, kas jam gresia? Kaltas, o nuėjom — nieko neradom Nustatyk dabar jo kaltę, pasverk, įrodyk. Supranti? Nieko tu nesupranti. Tau tik įsakyk, paliepk. O ką aš tau įsakysiu, a? Savo galvą turi, eik ir nuspręsk. Visa ant mano pečių, paskui kiekvieną sekiok, nusigręži — tuoj iškrečia kokį velnią. Na, o Diržiai ar ne priešai — banditą slepia, Užpelkis, Maldonis — po trisdešimt hektarų turi?

Tarpduryje staiga išdygsta blyškus vyriškis didelėmis, ryškiomis akimis. Jis visas — dėmesys ir tyla.

— Ko nori? — Juodka pakelia galvą.

— Diržiai nekalti. Jie dori. Ir Užpelkis doras.

— Iš kur žinai, kad nekalti?

— Matau. Čia negalima apsirikti.

— O Vygandas Mildžius? Bandito brolis?

— Jie seniai nebe broliai. Ir Maištas galėtų paliudyti. Jis man pasakojo...

— Viską tu matai, viską žinai. Tik mes nieko nematom, nieko nežinom. Gal ir Oškutis tau doras? Vienam — visa sugedę, visa reikia iš naujo pradėt, kitam — dori. Gal Daukinčių Konstanto prisiklausei, kiekvienas jam doras, tik ir girdi iš jo — doras. Visuomet tu pertekęs kažkuo. Galvoji, amžinai galvoji. Vienas — tverk, bausk, kitas — palauk, reikia pagalvoti, reikia pabandyti įtikinti. Eik ir agituok, jeigu nori. Matai, kas čia darosi, o tu žiūri žiūri kaip šiandien gimęs. Pažiūrėsi, ir jie susipras, atiduos gyvulius, visa.

Kažkoks nepasotinamas alkis žvelgia iš šio vyriškio akių, kažkoks vaikiškai tyras spindėjimas. Visokių kalbų gali Užpelkiuose išgirsti apie šį žmogų — vieni jį vadina Bernardėliu, kiti Bendorėliu, treti Bendoriumi, net amžiaus jo gerai nežino — vieniems jis jaunas, kitiems pagyvenęs. Vieni sako, kad tai “aršus komunistas”, kiti — kad minkštas, be galo teisingas žmogus, atsidavęs teisybei, nieko nenorįs, tik teisybės, ir kad okupacijos metais ant jo krūtinės išdeginę žvaigždę, kad per karą buvęs kontūzytas. Net jo tautybės niekas čia gerai nežino. Vieni į jį kelia vilties kupinas akis, patiki jam slapčiausius dalykus, kiti ant jo tūžta, tretiems jis tik Bendorėlis. Šnekama, kad Bėdžių kaime (užpelkiečiai gražiai su to kaimo sentikiais, kurių dauguma dailidės, staliai, sugyveno ilgus metus, šelpdavo, jeigu kurį ištikdavo bėda) jis turįs giminių.

Suprasti šitą žmogų sunku. Kartais jis mindžikuoja tarpdury, lyg tik ir lauktų, kada ant jo užriksi, tačiau, kai imi kalbėti globojamu tonu (taip su Bendoriumi elgiasi Juodka), pamatai, kad toks tonas visai netinka. Kai užrinki, manydamas, kad jis krūptels, pabals, susiduri su nelaukta drąsa. Įsikarščiavęs jis šneka užsikirsdamas, gestais aiškindamas savo žodžius, o kartais — ramiai, įtikinamai žvilgčiodamas pašnekovui į akis; šiltas ir draugiškas jo žvilgsnis. Bet ne visiems. Yra žmonių, kuriems jis į akis niekada nepažvelgs, yra akių, į kurias jis žvelgia griežtai, tiriamai. Kartais Bendorėlis toks patiklus, net naivokas, visi žino, kad yra kontūzytas, gal dėl to tokios tyros Bendorėlio akys, dėl to drumzlinos, apsiblaususios, dėl to jis šneka vienaip, o ne kitaip. Kartais Juodkai kažkodėl net atrodo, kad Bendorėlio lūpos staiga ims trūkčioti arba jį ims traukyti mėšlungis, krėsti šaltis — kartais jis būna taip susijaudinęs, taip nori kažką paaiškinti, išsakyti, įteigti, tačiau mato, kad juo visiškai netikima, kad iš jo tik pasišaipys arba piktai nuvarys šalin. Pats Juodka kartą stebėjosi: kalbiesi su juo ir aiškiai matai — reto proto žmogus, o dingsta iš akių — Bendorėlis. Aiškiai matai — sako jis teisybę, o tu kažkodėl nenori jos paisyti. Žiūri jis į tave tiesiai, dorai, o tu suki akis į šalį, galvoji sau apie jį kažką niekinga ir visuomet paspartini žingsnius, kai jis eina šalia, ir šnekiesi daugiau su kitais, tik iš mandagumo leisdamas Bernardėliui įterpti vieną kitą žodelį, kad pajustų, jog jis čia paskutinis, tačiau jo žodžius iš karto užmiršti. Paskui nei iš šio, nei iš to susigriebi, norėdamas atpirkti kaltę, vėl kreipiesi į Bernardėlį, manai — apsidžiaugs ir taip įsiplepės, kad nebesustabdysi, o jis tyli, negirdi, nė nepaiso tavęs — nereikia jam jokių malonių. Visuomet nori, kad jo butų viršus, kad jo visur būtų paisoma, pamanai. Be galo opus ir užgaulus, nusprendi, bet tas lyg pasityčiodamas prašneka taip, kad pats savęs susigėsti. Todėl nuolat save reikia tikinti tuo, kas ir taip akivaizdu, ką jauti iš kiekvieno Bendoriaus žodžio, balso virptelėjimo, bet susigriebi po laiko — pašnekėjai su... Bendorėliu. Nenori, negali visuomet jo paisyti, ir pats nežinai kodėl, gal dėl to, kad tik teisybė, nepriekaištingiausia teisybė ir dora šneka jo lūpomis, žvelgia iš perregimų akių. Visiems kiek nejauku su Bernardu, niekas nežino, kaip elgtis su juo, — toks jis paprastas, kuklus, tylus, taip nemėgsta nieko, kas išpūsta, žaibuoja, talžo, kurtina, pilna didystės ir neretai užgožia tai, kas iš tikrųjų kilnu. Jeigu jie nori, tegu laiko jį Bendorėliu, jis ir prieš tai nemaištaus. Ateis laikas — jį įvertins, pamatys. Jis neskuba, nelenda į akis, nepostringauja. Iš pažiūros silpnas, bet įveikti jo neįmanoma, apgauti taip pat. Atmesdamas visa, kas perdėta, nuplėšdamas visas kaukes, jis eina kaip ir gyvenimas; jeigu tai jauti ir žinai — tau nėra ko trankytis, plėšytis, kam pavydėti.

Kaip niekas Bernardėlis myli vaikus, gal dėl jų, ypač tais metais, kartais būdavo toks nepakantus, kategoriškas, įsakmus... Galime dar pridurti, kad Bernardėlis — tai retas gebėjimas matyti kiaurai, ners ir kaip gudrautum, išsisukinėtum, nors ir kokius žodžius sakytum — jis žino, ką liepia pareiga, ką bailumas, ką sąžinė... Tai suktinės dūmelis, vilnijantis iš apkasų, kai kareiviai sėdi nusivožę šalmus, braukia per suprakaitavusias kaktas ir rūko dairydamiesi po laukus.

Reikšminga tyla stoja visur Bernardo vardą ištarus, vieni suka į šoną akis, kiti atviru žvilgsniu žiūri priešais save, bet daug yra ir tokių, kurie kaista, vaiposi — Bernardėlis...

Štai kodėl. Juodkai šūkaliojant ant Bendorėlio, — paprastai Juodka su juo elgiasi tėviškai, kalba globėjišku tonu, tačiau šį kartą jo kantrybė baigėsi (gina visokius buožes!), — Skarulis sako:

— Tu jo taip neplūsk, nereikia. Tegu eina pats, pasižiūri.

— Taip! Tegu eina! Kai pykštels jam iš pakrūmės, tada įsitikins.

— Ir eisiu! — atkerta šis.

— Eik, eik! — moja Juodka, plaikstydamas ant stalo padėtus popierius. Užteks galvas kvaršinti — įslenka kaip šešėlis, tyli ir žiūri.

Pasekime ir mes paskui šitą vyriškį. Vėliau visokių apie jį bus kalbų — vieni tvirtins, kad tą dieną Bernardėlis vilkėjo apzulintu kareivišku švarkeliu, senu, be antpečių, kiti (Vizgirda), kad buvo užsikabinęs medalį (“Tris ar keturis”, — didžiuodamasis savo svečiu, sakys Daukinčių Kazimieras), treti — kad inteligentiškas, ketvirti — kad jau toks paprastutis, švelnus. “Švelnus?!” — šoks Užpelkis. “Aš iš karto pamačiau — doras žmogus, oi doras, — keldamas perspėjantį pirštą, tvirtins vėliau Konstantas. — Bet kalba su akcentu. Į Bėdžių Radzivoną panašus, gal tas senis jo dėdė”. — “Invalidas, ir ranka išsukta per riešą. Gal ten lageryje (ranka Bernardo tikrai neišsukta), — sakys Vizgirdienė (Bernardėlis vos neužduso nuo jos gailestingumo; Vizgirdai nematant, ji net duonos norėjo ateiviui įbrukti). — Žiūrėjau žiūrėjau aš į jį, ir vis neišėjo iš galvos vienas rusų kareivis. Sacharino berniokui vis atnešdavo, gal tas pats, sakau. Ir šlubčioja”. (Svečiui batas buvo nutrynęs koją.) “Kad šlubčioja, ir aš mačiau, — pasakys Konstantas. — Ale geras žmogus, išsyk pamačiau, kad teisingas”.

Su Vizgirda Bendorius pasikeitė trumpais kaip išbandantys smūgiai žvilgsniais...

“Aš noriu, kad tu būtum žmogus”, — pasakė Daukinčių Kristupui Bernardas, sutikęs jį su duonos kepalėliu grįžtantį iš miestelio. “Žmogus aš ir esu! Stengiuosi”, — atšovė nė kiek neįsižeidęs Kristupas. Tai Bernardą gerokai nustebino. “Stengiesi? Ne, tu darais apgailėtinas, — tie žodžiai Kristupą sukrėtė. — Net savo vaikui gailestį tu keli. Kuo jis taps užaugęs, nepagalvoji?” — “Nebeskaudink manęs, pats žinau”, — pratarė Kristupas. Jis išsyk pajuto Bernardui pagarbą. Štai kur žmogus, pasakė užgniauždamas savyje pavydą, kurį kėlė esmingiausia Bernardo savybė — reiklus tvirtumas ir pagarba žmogui. Taip atsitiko gal dėl to, kad Kristupas niekada neklausydavo, ką kas šneka, pas visus ateidavo be menkiausio išankstinio nusistatymo, prie visų braudavosi, nepaisydamas jokių valdžios ženklų, kažkaip nirtulingai, kartais net su nesuprantamu skausmu ieškodamas žmogaus. Net dėkingumas jį apimdavo tikrai gerą ir kilnų žmogų sutikus.

Bet Juodka, tvirtas, veiklus, valdingas, nemėgstąs svyruoti vyras, Bernardo kažkodėl ilgai neįstengė suprasti, kartais tiesiog nežinodavo, ką apie jį ir galvoti, kaip su juo elgtis, ypač kai šis atmesdavo tėvišką globėjišką Juodkos toną, kai žiūrėdavo į Juodką skvarbiai, tvirtai, žmogaus, turinčio į jį kažkokias teises, žvilgsniu. Toks Bernardėlio žvilgsnis ilgai neduodavo Juodkai ramybės, ir kartais jam norėdavosi pasiųsti tą Bernardą velniop, šitaip jis buvo kartą bepasielgiąs, jau rausėsi, ieškodamas popieriaus raportui, tik ūmai išbalęs Bernardėlio veidas, jo siauros virpančios lūpos, akys — kokiomis akimis jis žiūrėjo! Nė vieno, net prie sienos statomo, veide Juodka nebuvo matęs tokios nevilties, tokio skausmo — jį sulaikė: taip išbalti gali tik nepaprastai ištikimas žmogus, žmogus, kuriam be galo brangu visa, už ką jis kovoja, ką daro. Nuo to karto Juodka su Bernardu ėmė elgtis kitaip: nė pats nepajuto, kaip dingo globėjiškumas, pašaipos, neretai gana kandžios ir turbūt galinčios labai įskaudinti. Deja, per vėlai — riba taip ir nespėjo ištirpti.

Paėjėję palei pušynėlius ir paupio pievas į vakarus, už gero kilometro nuo miestelio atsidursime kurmių išvarpytoje pievoje priešais Maldonio namus — jie ten, dirvonėlyje, ant kalniuko. Ant stogo apipuvę žirginiai, yra klėtys, šulinio svirtis — visa kaip kitų žmonių, bet kodėl taip sunykę, apleista, sunku paaiškinti. Sako, kad Maldonis labai spaudęs savo samdinius (berods porą turėjo), mėgęs, kad už jį kitų visa būtų padaryta, ir dabar kažko vis tebelaukiąs. Šnekama, jog net aukso pasislėpęs turįs, bet kur — nė jo pati nežinanti. Badantis akis skurdas, esąs tik gudrybė, nes tai suktas, oi suktas žmogus — pasakytų net Konstantas.

Maldonienė ką tik pamelžė karvę ir pilnu putojančio pieno kibiru nešina — jų karvė geriausia visoje apylinkėje, olandų veislės, — eina į trobą. Kieme pastato kibirą ir, pisidėjusi prie trumparegių akių ranką, apsidairo — retai kas pro jų namus tepraeina, o ji vis dairosi ir dairosi, lyg ko lauktų, matyt, toks jau įprotis. Tačiau, kad ir kiek ji žiūrėtų, pamatys mus tik tuomet, kai per keletą žingsnių prieisime, gal dar šūktels kurį vardu, bet, aišku, apsipažins, ir bemat užges jos veide plykstelėjęs džiaugsmas. Ims teisintis ir stebėtis: kaipgi čia yra, žmonių nebeatpažįstanti, vis silpstančios akys, ir sąnarius taip gelia, taip suka, lyg kas yla gremžtų, sunku ir apsakyti, oi oi, kraipys delnais suspaustą veidą, lyg jai dar ir dantį skaudėtų. Vos kojas pavelkanti, o jis (vyras) per dienas drybsąs ant krosnies, kad nors žabų pakapotų ar karvę perkeltų, nieko neprisiprašysi, utgi bulviena nearta, šnekės ji droviai nukaisdama, ypač jeigu pasiūlys užeiti gryčion — ten tokia netvarka, — ir visaip teisindamasi puls šluostyti suolų, rankioti nešvarių indų. Asla jų išdubusi, dvokianti, sienų apmušalai apiplyšę. Bet akį iš karto patraukia ant apskretusio suolo sėdintis vaikas, mažutis, žirklėmis iškandžiota galva, apskuręs. Pasispaudęs po pažastimi storą išgeltusią knygą, jis dūlina užpečkin. Kokios jo akys, su kokia viltim jis žvilgteli į ateivius! — matyt, nori kažką papasakoti, pasiskųsti. Tėvas jį amžinai plūsta, kad neina patarnauti mišioms. Tėvo priekaištai tokie, lyg vaikas suaugusio protą turėtų. “Pakalikėlis! — siunta. — Parmazonas! Kiek dabar tokių prisiveisė! Dievo jam, snargliui, nėra, matai, kas dedasi. O svieteli svieteli! Gal jį šėtonas apsėdo, ar kas. Ot rupūžės, tu pamanyk!” — šaukia sukaliodamasis po trobą, paskui nutveria duonos plutą ir vėl lenda į migį. Tačiau ir iš ten dar ilgai barasi ant savo vaiko, prisigūžusio prie storos apšiurusios knygos.

Tai jį, tą vaiką, ilgai šnekino Bernardas Bendorius, paliko jam ir šią knygą (rodos, Servanteso “Don Kichotas”), žvilgčiojo jam į akis, nuolat kartodamas: “Jeigu kas — man pasakyk... Aš dar užsuksiu. Gorkį atnešiu. Įdėmiai skaityk”. — “Ką?” — pakėlė dideles, nieko nesuprantančias akis vaikas. — “Gorkį, — pasakė sukdamas prie durų svečias. — Atsimink, gorkij, gorkij, rusiškai reiškia kartus, — aiškino jam lyg nebyliui. — Tfu, pipirai. Čia toks vardas, supranti?” Nors vaikas nieko neįstengė suprasti, tačiau šio rašytojo pavardė jam įstrigo atmintyje. Su Kristupo Juzuku jiedu po daug metų skaitys Gorkio raštus, spėlios, kodėl taip karštai tas žmogus ištarė šitą vardą, ko jis ieškodavo ir ką rasdavo vieno humaniškiausių rašytojų knygose, vis gilinsis, aiškinsis, bet tai nebus žodžiai, lėkšti, banalūs, mokykliniai, kol dar kartą perskaitys apsakymą “Makaras Čiudra”, sakmę apie Danko, pjesę “Dugne” ir kitus kūrinius; skaitys juos vis iš naujo, kaskart daugiau įžvelgdami, smelkdamiesi į savo širdis, o tuo pačiu atrasdami ir šį rašytoją bei žmogų.

Ten, slėnyje, atokėliau nuo namų, prie upės, stovi pirtelė. Pirtelė kaip pirtelė, dar neseniai statyta, neįrengta — Maldonis jos taip niekad ir neįrengs, — bet kokios jos sąsparos: jų rąstai per gerą sieksnį išsikišę. Kodėl jos tokios, niekas negali suprasti, net Konstantas, nors stebisi ir niekaip negali atsistebėti. Mįslė paprasta: tokius galus Maldonis paliko nenorėdamas “medžio” gadinti. Ta pirtelė — savotiškas rąstų sandėlys. Gal Maldonis kada ją parduos ir, be abejo, pareikalaus atitinkamos kainos už tuos galus.

Kai po dvidešimt penkerių metų iš miesto parvažiavęs berniokas, tas pats, kurį matėme dūlinantį su knyga užpečkin, parduos šituos trobesius malkoms, didžiausiam Albino suglumimui — toks šio vaiko vardas — pirkliai rinksis puvėsius, mokės didelę kainą, tačiau kiek pavėžėję išdraskys pakelėje ir paliks. Konstantas Daukintis be paliovos visiems tvirtins, kad aukso ten turį būti. Kurgi jie galėję pinigus dėti? Ar kas, amžiną atilsį, Maldonį Motiejų yra matęs besišvaistantį pinigais užkandinėje, rūkantį ar geriantį? Ar kam pavyko iš Motiejaus išsiderėti kokį daiktą — būdavo, dešimteriopai užsiprašys. “Aukso ten turi būti”, — tvirtins Konstantas, prisimindamas, kaip Motiejus kaulijančiai kapeikos pačiai kartą pasakė: “Gal ir turiu, bet neduosiu”.

Kodėl gi jis prieš kitus taip pūtėsi, jei buvo skurdžius? Iš jo tik ir girdėdavai — ubagas... tas ubagas... anas... Kad ir jo mirtis. Nė vieno saviškio neprisileido mirdamas, visus su lazda vaikė šalin. “Dėl ko gi jis taip elgėsi? — klaus Konstantas. — Bijojo, kad apie auksą neimtų klausinėti, buvo tikintis, suprato, jeigu klaus — negalima bus meluoti, reikės dalį teisybės pasakyti, kad ir kaip nenorėtų; bent prisipažinti, kad turi, reikės”.

“Nuvažiuoju kartą ligoninėn, — pasakos vėliau Konstantas. — Geras pusmetis buvo praėjęs, kai ten paguldė Motiejų. Sakau, aplankysiu, gal leisgyvis. Nueinu — žiūriu, sėdi toks rubuilis, kaip pomidoras raudonas, net ant rankų rėželiai įsirėžę, kaip vaiko, ir pilvukas užaugęs, žiūriu. Sėdi rankas į kelius įrėmęs, vis į mergiotę žvilgčioja. Kur ji eina, ten ir seka akimis. Graži tokia, visa balta. Tu rupūžėle, misliju, ar tik ne tos mergiotės tau reikia? Pasišnekėjom, pajuokavom, o jis man vis pašonėn niuksi, vis tą mergiotę rodo. Visa dvidešimčia metų jis ten atjaunėjo, maistas geras, kirto kiek telpa. Praėjo keletas dienų, girdžiu — Motiejus numirė. Numirė staiga, kai niekas to nesitikėjo, nespėjęs niekam apie savo auksą prasitarti...”

Bet pernelyg ligai užsibuvome prie Maldonio namų. Lyg ir vėjas pakilo, dar lyti pradės, jau gal ir temsta, geriau leiskimės nuo stataus skardžio per brūzgynus, paėjėkime palei aukštą Maldonio miško sieną, pasukime prie liepto, atremto upės viduryje į didžiulį tarsi Puntukas akmenį, ir pušynėlyje ant kalniuko išvysime Užpelkio sodybą.

Nuo šio kalno tarsi į bedugnę sminga miškai, nusidriekiantys iki pat pietų horizonto. Lyg ir girdėti: skambčioja kibirai, girgžda varteliai, kažkas pasakoma šnibždomis ir garsiai, norint išsklaidyti tokį įspūdį, suraginamas arklys. Per pušyno šaknis nudarda ratai. Tylu, tarsi kas stovėtų kiemelyje ten ant kalno ir klausytųsi. Dvelkteli dūmų, brogos kvapas, gal kur po egle kūrenamas degtindario laužas, ir aukštas dūmų stulpas, tarsi ką garbindamas ar siųsdamas ženklą, vilnija virš besiblaivančio slėnio.

Slapčiausiais miško takeliais susisiekia šitie namai su tolimiausiomis apylinkėmis, jais lyg kapiliarais pulsuoja namų gyvybė.

Į šitas sodybas Bernardėlis ėjo laikydamas ranką kišenėje, iš tolo visa nužvelgdamas, įsidėmėdamas. “Rodyk! Vesk. Eik pirmas, — įsakinėjo jis Petrui Užpelkiui. — Čia ką turi? Rodyk, rodyk. Na, na, ševelis”.

Šit ir dabar šlamšteli vėjas, ir Užpelkis liaujasi samstęs aruode kviečius, klūpo ant rugių krūvos, klausosi. Tas virto sudėjimo, plačių kaulų vyras didelėmis kaip semtuvės rankomis, ko gero, ne toks blogas, bet turtas yra turtas, ir Bernardėlis, vos žvilgtelėjęs į šiuos namus, suprato, kad čia širdies neparodysi. Neparodys jos ir Užpelkis. Prie šių namų Bernardėlį tarsi kas pamainė — vienur toks skurdas, o kitur... Akyse šmėstelėjo Maldonio vaiko veidas, paskui Juzuko, kurį jis ilgai kalbino, net pamokė, kaip reikia ploti strėlei uknolį.

[5]

Trobos — Daukinčių, Vizgirdos... “Ko Vizgirda taip dėbčioja į mane, nesuprantu. Erkė, ne erkė, tiesiog...” — trūkčiojo pečiais Bendorius, vis spartindamas žingsnį.

Pušynėliai, pievos, skardžiai — Asiūklio ąžuolas, Daukinčių lanka, Mildžiaus šilelis, Maldonio pakriaušė — šitaip jie dar ilgai bus vadinami. Žalios minkštutės samanos, papartynai. Juos perėjus, į pietus vėl atsiveria plyni laukai, kalvos... Po kairei mažos, tarsi prilipusios prie molėtų šlaitų, Bėdžių kaimo sentikių trobelės, žalsva cerkvė skardiniu stogu, prie akmeninės, juosiančios drebulyną tvoros — kapinės su įkypais kryžiais, kurių pažiūrėti pulkais lekia ūgtelėję kaimo vaikai, nors ne mažiau juos masina cerkvės vidus: kaip ten meldžiasi, kaip atrodo ikonos... Tačiau pavakariais ar naktimis tankiame kapinių drebulyne baidosi arkliai, o vienas kitas žmogus net šmėklų yra matęs ar balsus girdėjęs.

Rytų pusėje, už gero kilometro, kur baigiasi ilgas, siauras, liežuviu vadinamas miško ruoželis, matyti kalvio Kainoriaus stogai. Atokėliau — kalkėmis išbaltinta Brazdžiūnaičių trobelė. Jaunesnioji, Rozalija, su kuprele. Kainoriaus beržynėlyje ji gerokai išgąsdino Bendorių — taip netikėtai išdygo rudeniškoje pilkumoje. Stebėdamas, kaip ji tūpčioja prie žemės, kažką rankiodama ir žvalgydamasi į šalis, net matydamas jos pintinėlę, vis negalėjo patikėti, kad čia moteriškė, — manė, gal koks persirengėlis, ko jis ten ieško. Moteriškė krūptelėjo prašnekinta ir taip pasigręžė, kad net gyslos iššoko iš įtempimo, net akys paplūdo krauju. Šnekėdama ji taip sumurmėjo žodžius, kad, rodos, kokio išdykusio vaiko pirštai brūkštelėjo per jos storas lūpas.

Kur tik ją sutiktum, vis ji su nešuliu, bet jeigu norėsi padėti, nesileis, nors ir sakys malonius dėkingumo žodžius, — taip ji atsikratė ir Bendoriaus, kuris norėjo panėšėti jai krepšį. Negana to, ir kelią pirmoji užleido. Jai per keturiasdešimt, serga rože. Dienų dienomis uogauja ar grybauja, tarsi gamta ją būtų sutvėrusi tokiam darbui, prilenkdama prie žemės ir taip įstatydama akis, kad jų beveik neįstengia pakelti. Jai išnirus iš kokio krūmokšnio, krūpteli ir zujantys po miškelius kaimo vaikiščiai, bet Daukinčio Juzuką — jis auga be motinos — ji pašnekina kuo maloniausiai: siūlo jam uogų, kartais net nori paglostyti, bet susilaiko pamačiusi, kaip vaikas susigūžia. Gyvena ji su seserimi Aurelija. Kasdien jos eina miestelin. Aurelijos vyras ir sūnus dingo be žinios per karą, bet ji tebetiki, kad dar atsilieps, vis lekia į paštą su telegramomis ar laiškais, tempdama paskui save klupinėjančią seserį, kuri, vos atgaudama kvapą, mėgina ją perkalbėti — abu jie tikriausiai žuvę. Tačiau niekada nepaprašys, kad sesuo taip nelėktų.

Eidami senais žilvičiais apsodintu vieškeliu į rytus, pasieksim sode skendinčią Naglio sodybą — jo brolis buvo prie Smetonos aukštas valdininkas. Čia netrukus bus ūkio sandėliai, kontora, kultūros namai, sporto aikštelė... O toje molio trobelėje gyvena laiškanešys Strazdelis, apykurtis, apyžlibis, bet labai šnekus, skubrus, apie visa nusimanantis, apsišvietęs. Kartais, atvilkus laikraščių ir laiškų prikimštą krepšį į kieno tuščius namus, jam tenka griebtis ir gana neįprastų darbų — padėti besiveršiuojančiai karvei, pasaugoti paliktą vaiką ar raišioti atitrūkusius galvijus.

Tolėliau — medžiuose skęstantys Kaušpėdo namai, po kairei gyvena Kazimieras Daukintis. Pirkelė, klojimas, tvartas, keletas užskurdusių medelių. Štai ir Kazimieras stovi kieme, rūkydamas pypkę. Džiugiai suinkšdamas, prie jo puldinėja rudas šunelis. Ciuc, eik būdon, sako sutrepsėdamas. Padžiūvęs, smulkių, aštrių veido bruožų, rusvais užsirietusiais ūsais. Ilgai su juo šnekėjosi Bendorius. Čia jis net užmiršo, ko atėjęs. Kazimieras jį pavaišino namine, papasakojo, kaip lenkų nelaisvėje valgydavę odas, šikšnagalius, varnas, užsiminė apie Žaliosios Žalnierių, Mandžiūrijos sniegynuose abi kojas palikusį, išsitraukė iš aprūkusios palubės Mikaldos pranašystes ir paskaitė apie du gaidžius — raudoną ir baltą, — tačiau Bendoriaus akis traukė dukterys, ypač jaunesnioji, Genovaitė. Ji rankiojo darželyje nasturtų sėklas. Drovi, dailiai nuaugusi, muzikantų kvieslė, geriausia šokėja.

Paskui šeimininkas aprodė kurpalius, šeiveles, kuriomis jis mezga tinklus, ištraukė ką tik nuveltus veltinius ir keiksnodamasis ėmė girti savo darbą. Įsismaginęs šūktelėjo palei krosnį brazdančiai moteriškei, kad paskrudintų lašinių ar dešros papjaustytų. Tačiau pati jo žodžius nuleido negirdomis: tebetupinėjo po trobą, šnirpščiodama suplota nosim, timpčiojo skarutės mazgelį, kilnojo apdegusias pliauskas, raukėsi, stumdė puodus, tuo rodydama visą savo gyvenimo skurdybę ir vargą. “Griausmo ten šnirpštauji?! — neteko kantrybės šeimininkas. — Lašinių paskrudink, tau pasakyta!” — “Lašinių!” — gaudydama orą, ėmė šaukti moteris. Iš kur ji paimsianti lašinių?! Berniokai ir virvagalius, ant kurių kabojo lašiniai, apčiulpę.

Kad ir ką Kazimieras sakytų, kad ir kaip šauktų, vis vien savo pačios neperrėks — net balso neteko su ja kariaudamas. Įprastinė scena: vienas tūžta, grūmoja visokiais daiktais ir rakandais, kokie tik pasitaiko po ranka, kitas sėdi prie lango ir laukia užpuolamas, papsi pypkę ir stebisi neatsistebi, iš kur tokioje išdžiūvusioje, paraudusiomis nuo dūmų akimis būtybėje tiek piktumo. Jis irgi dykas nesėdi — tai mezga tinklus, tai niuksi vagoje bėrioką, tai eina miestelin su tinkamais žmonėmis pasišnekėti, gal kokią savo prekę įpirš, užmegs naudingą sandėrį...

Nepasakysi, kad ta moteris vien ant savo vyro širstų — iš pačių jos kaulų sunkiasi piktumas, senas, surambėjęs, iš pačios žemės, sausos, smėlėtos, skurdžios, kur šaknys jau seniai nebegauna reikiamo peno.

Tokios rietenos — būtiniausia jų gyvenimo sąlyga. Kazimieras pačią taip ir tekalbina, kad pakiršintų, vis vien, ką jis pasakytų, — širs. Užtat kai persiunta vyras, pati sudreba kaip epušėlė. Iš karto balsą nuleidžia šniaukrodama, keletą ir taikesnių žodelių pasako, plyksteli kažkas veide it skaidri ugnis. Kas juos žino, gal todėl ir plūstasi, be paliovos stebėdamiesi vienas kitu, kad tą seną ugnį pakurstytų. Telaukia, kol ji plykstels visu kaitrumu.

Tą pajuto ir Bendorius, o Kazimiero žodžiai: “Et, nepaisyk. Jai kad tik rėkt. Žinia, visos jos ne kitokios”, — svečią net pralinksmino. Giliai įkvėpęs oro, jis išgėrė dvi taureles pagrečiui. Išėjo iš šių namų linksmas, atjaunėjęs. Nuo vieškelio dar atsigręžė: Kazimieras jam nežymiai mojo iš prieangio, besikuičianti daržely mergina ištiesė nugarą, šyptelėjo... “Ech!” — pagalvojo ir stvėrėsi už galvos: nelauktai atlėkė vėjo gūsis, vos nenuplėšęs nuo galvos kepurės, nušvilpė nešdamas spėjusius pradžiūti žilvičių lapus ir kviesdamas iš paskos. “Žmoniškumas... Už viską svarbiau žmoniškumas”, — pagalvojo svečias, toldamas nuo šitų namų ir vis spartindamas žingsnius, — jo laukė neatidėliotini reikalai.

Purvini, apsitaškę, pasiraitoję kelnių kiškas, įlėkė Kazimiero trobon berniokai: Algis, Feliksas, Albertas. Tikri smakai, kemša į burnas ką tik nutvers. Vienas kaulą, nespėjusį išvirti, iš puodo išgriebė, kitas duonos riekę ir vėl į lauką — gaudyk kaip vėją.

Visas kaimas žino, kad dar du pavieškelės Kazimiero vaikai guli po žemėmis. Dvyniai. Pranukas ir Steputė. Moteriškė dažnai mini jų vardus. Ir tiedu visuomet čia, troboj. Alkani, murzini, apskurę, zuja aplink besidarbuojančią prie krosnies motiną — neišsiurbė dar paskutinio pieno lašelio. Amžinai alkanos jų burnos, nuolat ieško jie savo motinos...

Genovaitė nušluosto stalą. Nasturtų ir jurginų kvapas. Rudens obuolio raudonis. Skruostuose verpetuojančios duobutės. Nė viena šio kaimo mergina taip gražiai negalvojo apie sužieduotuves, jaunikį ir baltą nuometą kaip ji. Jos balsas toks, lyg kas ją gundytų ar viliotų, šnekėdamas visokias paikystes.

Kitų durų varstyti nė neverta. Panašūs čia visų gryčių projektai. Nežinomi architektai drėbė jas iš molio, rentė iš rąstų ir akmenų, matuodami iš akies, kad būtų kur prisiglaudžia. Svarbiausias daiktas čia krosnys, jos priešais duris, uždengtos pajuodusiais skardos dangčiais su vienodai išlenktomis rankenėlėmis — serijinė kalvio Kainoriaus gamyba. Krosnis perskiria gryčįą į dvi dalis — miegamąjį ir virtuvę. Panašios gryčios visų Daukinčių — Kristupo, beje, su grindimis, siauručių dailių lentelių lubomis, pertvėrimu. Kitur — daugiau ar mažiau išradingos šio projekto variacijos.

Visi Daukinčiai priskiria save prie vidutiniokų, o Vizgirda save net laiko kiek stambesniu ūkininku: nors tik devynis hektarus teturi, tačiau žemė gerėlesnė. Vizgirdos visa buvo numatyta, paskaičiuota net, kiek kuris alksniokas kainuotų... Šykštus taupumas, augantis diena po dienos, buvo pirmoji jo sėkmės sąlyga. Ir Daukinčių žemėse jis buvo numatęs keletą derlingesnių lopelių.

Nežinia kokiai kategorijai priskirti ir Maldonį — dvidešimt penki hektarai. Tiesa, didžioji dalis pušynėliai, smėlynai, pelkės. O Užpelkis, Diržys? Pastarasis bent savo noru viską atidavė. (“Tokia, matyt, dievo valia”, — tepasakė.) Kokiai kategorijai priskirti kalvį Kainorių? Trys kategorijos tėra: biedniokas, vidutiniokas, buožė. Bet ir buožėmis ne visus pavadinsi, nors jie ir būtų į tą pusę, ir vidutiniokas ne kiekvienas, kuris save tokiu laiko.

Kelias paras nemiegojęs, nevalgęs, užkimęs nuo dūmų, Bernardėlis piešė apylinkės žemėlapį, visa smulkiausiai sužymėdamas jam vienam tesuprantamais ženklais ir skaičiais, visa matuodamas, sverdamas, seikėdamas dar ir kitokiais matais, ne vien tais, kuriais buvo užsimojęs matuoti, kirpti ir rėžti Juodka. Bernardas kiek išgalėdamas stengsis, kad į jo pasiūlymus, pataisas bei dvejones būtų atsižvelgta. Nors apylinkės sekretorius Bartkus gana kantrus, linkęs į viską įsigilinti vyras — jis ilgai studijavo didžiulį, apzulintą žemėlapį, kurį Bernardas patiesė ant stalo, klausėsi, linkčiojo galva, kai ką suprasdamas, kai ko niekaip negalėdamas suprasti, su kai kuo sutikdamas, — tačiau, besiklausant pernelyg karštų Bernardo įrodinėjimų, baigėsi ir jo kantrybė.

— Kam tu vis kiši tą Kazimierą? — paklausė Bernardėlį. — Ir Užpelkį? Ką reiškia visi tie tavo šauktukai, klaustukai?

— Kazimieras mūsų žmogus, o Maldonis ne, tik dėl vaiko aš čia pažymėjau, — pasilenkdamas prie savo žemėlapio, paskubomis ėmė aiškinti Bernardas, bet Bartkus su Juodka nuginė jį šalin.

— Mes savo galvas turim.

— Tik tokių mums betrūko! — šūkaliojo Bartkus. — Bernardėlių! Gyvenimas yra gyvenimas, o Bernardėlis taip ir liks Bernardėlis, — šnekėjo Bernardui išėjus Bartkus, vis dėlto tebedirsčiodamas į patiestą ant stalo didžiulį apzulintą popierių. — Ir tiek kantrybės turėk, net trobesius išpiešė! O čia kas? Medžiai... aviliai... takas... Bityną steigsim, ar ką?! Kam to reikia? Pirma tranus iškrapštyk, o paskui atsiras ir bitės. Kaip jis nesupranta?!

— Jis labai nori būti teisingas, — užstojo Bernardą Juodka. — Net legendos apie jį ten, kaime, sklinda. Dabar, kuriame tik kieme pasisuksi, visur išgirsi: Bernardėlis sakė... Bernardėlis žiūrėjo... buvo atėjęs... jis sutiko, jis matė... leido... žadėjo... aš jam sakiau... Kai reikia, visi stveriasi Bernardėlio, kaip už mūro glaudžiasi. Net buožės, kaip skęstantys šiaudo, griebiasi Bernardėlio.

— Bėdos čia nėr: su buožėmis tai jam tikrai nepakeliui, — niūriai pratarė Bartkus.

[6]

Kitą dieną į valsčių buvo pakviesti Kazimieras, Konstantienė, Nakutis: Užpelkiuose steigiamas kolūkis. Konstantienė skiriama pirmininke — per Pirmąjį pasaulinį karą gyveno Peterburge, tarnavo pas turtingą advokatą... Visas kaimas iš jos žino, kaip tas advokatas pietaudavo, kokie svečiai pas jį rinkdavosi. (“Generolai, caro rūmų tarėjai, inžinieriai, artistai, oho! O jau išrankūs, užgaidūs! O ponia advokatienė! Išsiropš, būdavo, iš lovos, paragaus arbatos, jeigu bent kiek ataušus — nešk atgal. O ponas šitaip, — rodydavo visiems Konstantienė, — dviem piršteliais, būdavo, ima iš lėkštutės kokį skanėstą, vis ragauja, žiūri, klausosi, ar skanu, paskui kad ims čepsėti lūpomis; jeigu jam patiko — tai tik duok. Bet irgi, jau toks... ajajai”.) Tokių pasakojimų kaimas yra sočiai prisiklausęs iš Konstantienės. Ji ir apie Kerenskį papasakos, parodys kerenkų, apie Trockį, kaip tas iš balkonėlio sakė kalbą, ir apie suodinus darbininkus, išvirstančius pro gamyklų vartus, ir apie berniūkščius, klijuojančius ant sienų atsišaukimus, apie ponaitį, kažkam piktai grūmojantį lazdele ir šaukiantį. Ne vieno užpelkiečio vaizduotėje, klausantis Konstantienės, vėrėsi žvarbios, speiguotos Peterburgo revoliucijų aušros su gana išraiškingomis detalėmis, ne vienas iš jos išgirdo nepriekaištingai tariamus rusiškus žodžius — tuo ji labai didžiuojasi. Visa tai Konstantienei teikė slėpiningumo, išskyrė ją iš kitų kaimo moterų, ji ir pati kaip įmanydama stengėsi išsiskirti — visa jos kitaip, į viską ji kitaip žiūri, visada tik ir laukia, kada galės išsakyti, ką mano, sugluminti, nustebinti ar išjuokti juos visus. Konstantienės pranašumą ir iškalbą visi čia pripažįsta, mėgsta jos pasiklausyti, visuomet jai mielai suteikia žodį.

Kilusi ji iš čionykščių vietų, užaugo siuvėjo šeimoj, skurdūs šių laukų medeliai ir trobesiai dar iš vaikystės giliai įsispaudė į jos atmintį, kur ir speiguoti Peterburgo rytai, ir auksu šviečiantys cerkvių kupolai... Rusijos, — kokį specifinį skonį šis vardas turi jos lūpose! — Peterburgo ji nė minutėlę neįstengia pamiršti.

Dabar, kai Užpelkiuose steigiamas kolūkis, Konstantienė veržte veržiasi arčiau valdžios. Ji visuomet jautėsi kitus čia pranokusi, tinkamesnės progos pasireikšti gal nė nesapnavo. Tegu ji ir bus pirmininkė, niekas tam neprieštarauja.

Nakutis, žemas, kailiniuotas, standžiais juodais ūseliais, — tas irgi matęs svieto, berods su austrais yra kariavęs, Bosniją ir Hercegoviną vis mini — tvarkys finansinius reikalus, nes daugiau už kitus pamokytas. Anuprą Konstantienė žada skirti šėriku — buvęs samdinys, darbštus, nors senyvas, tačiau pusę vežimo pavelka, kurgi geresnį rasi. Kas, kad Bendorėlis rėkia: ne, neskirkite jo šėriku, mačiau, kaip jis kimšo į ėdžias šieną, kaip sudavė į jį atsigręžusiam arkliui. Naivus dar tas Bendorėlis — čia reikia pečių, jėgos, ne tokių, kurie sparnelius turi. Va Kazimieras. Atitempė jį Bernardas į valsčių, o jis vis atatupstom, purpčioja lyg išgąsdintas paukštelis virš galvų, vis žvilgčioja į Bendorėlį, lyg pagalbos ar užtarimo prašydamas, lyg į kokį sąmokslą jį norėtų įvelti, su niekuo žmoniškai nepasišnekės, buvo gi pas jį Bendorėlis, matyt, kad Kazimierui patiko, net pavaišino, bet ir su juo kaip reikiant nepasišnekėjo, kažką nutylėjo, nuslėpė. Jo nesupaisysi. Dabar jau vėlu. Dabar niekas, nė Bendorėlis, jam nepatars.

— Tu būsi brigadininkas, — sako Bartkus.

Kazimieras pasitraukia prie durų, abiem rankom užsimaukšlina kepurę, dirst apmaudingai į Bernardą, paskui į brolienę (boba jam įsakinės!), į Nakutį — tas stovi kaip suakmenėjęs, nė vieno nereikalingo žodžio, tik linkt linkt galva ir tyli, į kietą milo apykaklę įbedęs atsainų smakrą, — toks pulkams įsakinėti galėtų. Tamsus kaip naktis Kazimierui šitas žmogus, nors ir kaimynas, pašonėj gyvena, o ką jis galvoja, niekad nesuprasi. Labai jau didžiu nešasi, nė vieno artyn prisileisti nenori, iš menkiausio jo krustelėjimo taip ir jauti kažkokį atšiaurumą. Ir šitokį žmogų jie skiria sąskaitininku! Gaila, su Bernardu apie tai nepasišnekėjau, galvoja Kazimieras, nebuvau numatęs, nelaukiau, kaip jis prie valdžios ir prilindo, gal čia Bernardas... ne, negali būti.

Kad ir kaip Kazimieras meldė pagalbos, kokio pažado ar užtarimo iš Bernardo (kartą pabandė net mirktelti), kad ir kokius jam siuntė ženklus, šis stovėjo it stabo ištiktas, nieko nebeįstengdamas suprasti — juk dėl visko jie anąsyk, rodos, susitarė, be žodžių vienas kitą suprato, ir še kad nori.

— Na, jeigu taip, žinokis, — sako Kazimierui Bernardas ir, palydėtas kiek nustebusio, tačiau triumfuojančio Bartkaus žvilgsnio, dingsta už durų. Kazimieras nori kažką sakyti, šaukti, paaiškinti, bet jau po laiko — durys užsitrenkė, ir tai tarsi suteikia Kazimierui naujų jėgų. Dabar jis aiškiai žino, ką reikia daryti.

— Ne, brigadininkas aš nebūsiu, — sumurma ir jau nori lėkti pas Bendorėlį, bet kažkokia nesuprantama galia jį sulaiko — per vėlu... Užtat kaip Kazimieras meilinsis prie Bernardo vėliau, kaip stengsis jam įsiteikti, paveikti jį visokiausiais būdais, pelnyti užtarimą, paramą, kokios niekas čia neturi, mat bus kažkodėl įsitikinęs, kad Bernardėlis čia turi kažkokią labai didelę galią ir kad tik jis, Kazimieras, vienas tai žino, jis Bernardėlį atrado, tai jo užtarėjas, gal net sąmokslininkas... Ak, kiek vilčių pažadino tas atmintinas Bendoriaus apsilankymas! Tačiau Bernardui dar niekas nėra tokiu būdu įsiteikęs. Jį galima kiek prisijaukinti, bet tada jis žiūrės su atlaidžiu humoru, nieko reikšmingo iš tavęs nesitikėdamas. Kazimieras tai išsyk pajuto, ir tai buvo jo didžiausia pragaištis; jam net vaidensis, kad kažkur pačiose aukščiausiose instancijose jis beviltiškai prarado pasitikėjimą ir vėliau, daryk ką nedaręs, niekas jo gyvenime nebepasikeis.

— Ko jūs norit iš manęs? — riktelėjo Kazimieras. — Nebūsiu aš da... (jis vos nepasakė “dabar”, bet laiku susigriebė) brigadininkas. Tu!.. — atsigręžia jis į Nakutį. — O tu? — nužvelgia nuo galvos iki kojų Konstantienę. — Ilgai jūs nešeimininkausit, jums ne tvarka rūpi, o kaip į priekį išlįsti.

— Tik jau netriesk, tik jau nesijaudink dėl mūsų. Apsieisim ir be tavęs, oi kaip apsieisim! — pasakė Konstantienė.

— Žinau, kaip jūs apsieisit, puikiai žinau. Oi čia bus, ko niekas dar neregėjo čia bus. Jūs patį velnią!.. — suraukė antakius Kazimieras.

— Užteks! — trenkė į stalą nebetekęs kantrybės Bartkus. — Nenori — nereik.

— Aš nesakau, kad nenoriu, aš negaliu, nesveikuoju dabar, ar skrandis prakiuro, nebežinau, taip raižo naktimis. Va mano brolis... Kristupas! Jis galėtų, frontininkas, grynas žmogus, be jokių tokių... — suerzi Kazimieras, pasitraukdamas kur tamsėliau — pasprings jie ta atšaka.

Konstantienė plasteli rankomis, Nakutis net pajuosta. Bartkus, išsitraukęs užrašų knygutę, kažką skubiai užsirašo. Skambteli telefonas.

— Aš tuoj... tuoj pat einu, — siekia šovininės, kabančios ant sienos.

— Paleido vėją laukuos, — sako Konstantienė.

Kazimieras netveria džiaugsmu: mušta koziriu — Kristupas! Kristupui niekas neįsakinės, jis ne toks žmogus — nieko nepaisys. O Kazimieras vieną kitą žodelį broliui šnipštels, patars, pamokys, galvoja jis, ir mintys darosi vis tylesnės, atsargesnės, lyg kur sėlintų. Na, o jeigu Kristupas visur puldinės tarsi akis išdegęs, niekas nekaltas — tegu žino, kad laukai lyg užminuoti. Su visais reikia taikiai, gražiai, kibsi į atlapus — pats gausi. O tylėsi — čia duos velnių.

— Ką jis dabar veikia? — pasiteirauja Bartkus.

— Griausmas žino, — numykia Kazimieras. — Į miestą norįs važiuoti. Jis našlys, turi du vaikus, prieš metus antrąkart vedė, dabar pati laukiasi...

Daug dar būtų šnekėjęs Kazimieras, bet Bartkus pertraukė. Pasiūlymas patiko — Kristupas smarkesnis, drąsesnis. Dar pasitikrino:

— Man rodos, jis per daug geria...

— Tas... paskutinis!.. — įsiterpia Konstantienė.

— Ir valdžią, sako, keikia.

— Nagi nuo anų metų... — vėl buvo bepradedanti Konstantienė, bet susigriebė — nenaudinga šneka.

— Kokių? — pasiteiravo Bartkus.

Kazimieras žengė į šviesą. Jis bemat pasigavo Konstantienės mintį.

— Nuo anų metų, kai vokiečiai jį sumušė čia, ant laiptų, — mat jis ryšius su partizanais palaikė, gal maisto jiems nunešdavo ar drabužių. Paskui dar fronte buvo sužeistas...

Nakutis tylėjo — žvalgėsi į sieną, į portretus. Iš karto lyg pašalinis tapo. Kristupas jam parodys, paaiškės, ko jis prie vokiečių vis į miestelį lakstydavo. Ir Konstantienė gera laputė, žinau aš tokių tavo darbelių, už kuriuos nepagirtų.

Visi trys išėjo kas sau. Kazimieras dar užsuko į užkandinę. Ten, jau gerokai įkaušęs, kaip įmanydamas ėmė liaupsinti brolį, vis kartojo, kad savi, giminės, turi laikytis vieni kitų. Dabar, kai į artelės reikalus įpainiojo brolį, jautėsi tvirtesnis, saugesnis, net ėmė grūmoti. Atsipeikėjo susidūręs su kažkieno ne juokais įtūžusiomis akimis. Tai būta žmonos pusbrolio Pakeliūno, to paties, kurio vienas brolis slapstėsi miške, o šis buvo liaudies gynėjas. Miksėdamas ėmė trauktis atatupstom prie durų, tačiau Pakeliūnas čiupo jį už atlapų.

— Nelįsk. Aš!.. Aš!.. — spiegė Kazimieras. Paskui pats ėmė aną pulti, jo, Kazimiero, giminė esanti švari, jis parodysiąs, jis sieksiąs toli. Kad nė balso, o jeigu kas, visus kaip museles!.. Daug didystės buvo jo žodžiuose, užuominų ir juodo, tačiau bejėgiško, baimės paralyžiuoto pykčio, nes joks jausmas ilgiau negalėjo užsibūti Jame, kad spėtų subręsti, virsti tikra neapykanta ir veiksmu. Skriaudos, įžeistos savimeilės jausmai, kartą nuslopinti, nuolat pabusdavo, ir Kazimieras dažnai nei iš šio, nei iš to imdavo kažkam grūmoti, reikšti pavėluotą prielankumą, nors savo menkystės pajautimas jį graužė be atvangos ir stūmė ne tik nuo savęs, bet ir nuo savo giminės — brolių, seserų. Kazimieras glaudėsi prie svetimų. Jis vienas buvo su savo kalte ir menkiausią priekaištą sutikdavo pašėlusia keiksmų kruša, bet jo spigokas balsas mažai ką tegąsdindavo.

Kiek atlyžęs ėmė postringauti: esą visuomet būk vyras. Ką sakai — sakyk tiesiai ir aiškiai. Tiesiai į akis, neprarydamas žodžių. Už gretimo staliuko sėdintys nusišiepė.

— Ko sėdit ausis pastatę? — šūktelėjo.

Niekas neatsiliepė, visi tylėjo, ir jam patiko, kaip nuskambėjo balsas, ryžtingas, atžarus. Aitrindamas save, dar garsiau šūktelėjo. Ir stovėjo viršum jų visų brolis Kristupas — savanoris, frontininkas, grįžęs su skeveldra paširdyje; Kristupas, apsisiautęs kareivio miline, raitas, su kažkokiu valdžios simboliu iškeltoje rankoje — štai kokį paminklą Kazimieras surentė savo broliui, kuris kartą priekaištavo, girdi, nevertas Kazimieras savo globėjo vardo.

Paskutiniai Kazimiero žodžiai buvo tokie:

— Jeigu kam pasiryžai, reikia eiti iki galo! Iki galo, suprantat?! — šūktelėjo ir smarkiai trenkė duris išeidamas. Tačiau vėjas ir dulksna jį iškart atvėsino.

Tuo metu užkandinėje pasilikę vyrai kažkodėl nusprendė, jog Kazimieras — žmogus neblogas, bet bailokas ir mėgsta girtis. Visi Daukinčiai esą tokie. Kažkas paprieštaravo — tik ne Kristupas, Kristupo nemaišykite, jis ne toks. Iš visų kerčių pasigirdo: Kristupas, Kristupas! Užvirė ilgas ir karštas ginčas dėl Kristupo — koks iš tikrųjų esąs Kristupas. “Kitiems geras, — pasakė kažkas, — kitiems viską jis atiduotų. Bet blogas sau”.

Šnekėdamas su Bartkum, Kazimieras daug ką nutylėjo: gal nenorėjo menkinti ir šiaip nekokios brolio šlovės.

Pastaruoju metu Kristupas važinėdavo po turgus, supirkinėdamas ir vėl pardavinėdamas arklius. Bet toks jis buvo pirklys, kad niekaip neįstengė suprasti, kodėl arklių kainos krinta sulig kiekviena diena.

Vedė, parsivežė iš giminių ten paliktus vaikus ir vis suko galvą, kaip jam išsprukti į miestą. Pas jį prisiglaudė kažkoks varganas pakeleivis, čigoniško gymio žmogus, visų vadinamas Ambraziejumi, nors niekas nežinojo nei jo tikrojo vardo, nei pavardės. Kas jo tėvai, iš kur jis atkeliavo, ko ieško? Keista buvo, kad šitoks žmogus, anot Konstanto, kuris jį įdėmiai stebėjo, — neprastas, pamokytas (Ambraziejus save laikė agronomu, nors dažniausiai tik numodavo ranka, jeigu kas imdavo kelti agronomijos privalumus: dabar tai neturį prasmės), taigi visiems keista buvo, kad šitoks žmogus trainiojasi be darbo, tampydamas su savimi aptrintą akordeoną. Įsitaiso kur prie židinio, spaudo klavišus, žiūrėdamas, kaip krosnyje traška ugnis, ir godžiomis akimis stebeilija į stumdančias puodus moteriškes — savų vaikų motinas, savųjų vyrų žmonas. Karšti liepsnos atšvaitai šmėsčioja jo liesame veide, žvilga aprasojusios akys, tiesiog regi, kaip ryja jį kažkokia pragaištinga mintis ar prisiminimas. (Sklido kalbos, kad sergąs džiova.) Turėjęs jis žmoną, turėjęs vaikų... Ūžauja liepsnos, čeža kieme vėjo gainiojami lapai. Nesibaigiantys klajūno keliai. Liūdna jo dalia. Visi mes klajūnai. Aprauda jo dainos išeinančius ir nebesugrįžtančius. Kiek jau išėjo, kiek vyrų, sūnų guli kojas patiesę, ir motinos... Ūžauja vėjas, blaškosi baltos rudenio liepsnos, klausosi moterys Ambraziejaus. Čia jas užklumpa kažkurio iš vyrų balsas (dažniausiai Vizgirdos, mat jo pati, kur buvus kur nebuvus, žiūrėk, ir lekia pas Kristupą, Ambraziejaus pasiklausyti), balsas šiurkštus, žemėtas, šaukiąs iš kiemo: “Kiaulės žviegia, vaikai, žiūrėk, kur išlėkė, valgyti eik išvirsi”. Keliasi, eina prie darbų atsidusdamos.

— Ko dabar tu?

— Visokių paukščių mačiau, o šitokie lengviausiai po sijonais įsisuka. Gryčion dar pasikviesk, vaikus kad džiova užkrėstų.

Bet jos stropiai iššveičia, išplikina indus — visa, ką Ambraziejus paliečia. Ir šaukšto, kuriuo valgė Ambraziejus, vaikui nepaduos. Besaikis godulys ir alkis žvelgia iš Ambraziejaus akių. Žiūri į moteriškes, žiūri, kaip koks vaikas apžioja šaukštą, — net vaikus trikdo jo žvilgsnis. Ir drėksta jo akys. O kartais nei iš šio, nei iš to ima kikenti. Jeigu kas apie Ambraziejų užsimena, visi prityla — žuvęs žmogus, o jaunas ir tokį gražų balsą turi. Čia, ašarų pakalnėje, jis tik svečias.

Kristupui tai nė motais. Geria iš tos pačios taurelės. Apsikabinę vaikšto po kiemus.

Nei man pasaulis šis, — traukia Ambraziejus. Nei man gėlė graži, — antrina Kristupas. Nei man paukščių daina, — plėšia abu akordeono pritariami.

— Dainuojate nei šį, nei tą, — šluostydamasi ėdaluotas rankas, šaiposi Vizgirdienė. — Vis nei... nei... Paukščiai... Gėlės... Jokioj dainoj negirdėta. Jūs patys nei šis nei tas.

— Mes šitas dainas sudedam, tetule.

— Ambraziejus sudeda! — prikimusiu balsu šaukia Kristupas, jausdamas senosios Daukintienės žvilgsnį. Ji sėdi užstalėje, su baime stebėdama sūnų: kiek siekia jos atmintis, tokių dalykų nėra girdėjusi nei regėjusi. Kristupėlis buvo klusnus, tylutis, o dabar visa keikia ir daužo. Net netiki, kad iš jos įsčių išsirito. Ieško tėvo bruožų (pasimirė, kai vaikas lopšyje gulėjo) Kristupo veide, ieško Kazimiero, Konstanto, Teklės — visi jie kitokie, nors iš veidų panašūs.

— Paukštelis, tetule... Tebus paukštelis, — Ambraziejus apkabina Vizgirdienę.

— Eik peklon, va kai duosiu, — parodo ėdaluotą ranką.

Džiovininkas šnirpštauja. Timpčiodamas kelnes, sukaliojasi po aslą Vizgirda.

— Kaip niežų apniktas, — sako pati.

— Paukštelis... — Kristupas prilaiko svirduliuojantį Ambraziejų. Ambraziejus trūkteli asla besivelkantį akordeoną.

— Kriuksi kaip kiaulė, — sako Ambraziejus.

— Čia ne skuduras, netampyk, — sako Vizgirda.

Blyksteli užsienietiškos firmos ženklas. Ar tik ne itališkas, pagalvoja Vizgirda. Gerą tėvą turėjo — toks akordeonas kelis meitėlius jam kainavo; palygina mintyse savo ūkelį su kažkieno ūkiu, kur gausiai byrėjo grūdai, kur laikė olandiškas karves, žvilgantį obuolmušį eržilą ir važinėdavo į kermošius bričkele.

— Ko rėki kaip į uodegą įkirptas, — subara brolį Vizgirdienė.

Daina, kurią jie dabar traukia, — paukštelis, gėlelė, — jai baisiai nepatinka. Netikusi.

— Eitumėt geriau iš čia, matot, kad dirbu, — sako Vizgirdienė.

— Skripkelę nuo krosnies pasiimk. Vaikas visas vieleles baigia nutraukyti, — primena Ambraziejui Vizgirda.

— Tegu trauko, viską tegu trauko, viskas tegu eina po velniais! — šaukia Ambraziejus.

Aukšti kalnai, žalios girios, — bando posmuoti Kristupas. Jam kad tik vėsčioti ranka ir kad šmėsčiotų akyse artimųjų veidai.

— Nuo pasaulio pradžios taip buvo ir taip liks...

— Kas liks? Nebent dievas.

— Dievo aš netikiu, — sako Kristupas. — O tu, Ambraziejau, tiki?

Šis purto galvą.

Senosios Daukintienės pirštai užčiuopia rožančiaus poterį — už abu prietemoj pasimels.

— Blogai, kad netiki. Tau reikia tikėti, — sako Kristupas.

— O tau? — klausia Vizgirdienė.

— Aš frontininkas.

— Na ir kas?

Vizgirda žvilgčioja į savo žurnalus ir knygeles, sukrautas suolo paikraštėly: svečiai atitraukia jį nuo skaitymo, sunku jam bus savo mintis besurinkti.

— Apie ką čia skaitai? — pasiteirauja Ambraziejus, vartydamas išgeltusį žurnaliūkštį.

— Et! — mosteli Vizgirda.

— Tau vis “et” ir “et”, — sako pati.

— Aš gi į šituos laikraštpalaikius rašinėjau, — ir parodo: pasirašyta Ambraziejus.

— Čia kita pavardė, — sako Vizgirda.

— Daug kas savo pavardes pakeitė, ne tik pavardes, bet ir kailius išvertė. O aš lieku koks buvęs. Ir Kristupas liks. Kristupas!

— Ambraziejus! — šaukia Kristupas. — Nemirtingasis reiškia šis vardas graikiškai!

Nežino Vizgirda, kaip čia yra. Ar tikėti šituo žmogumi, ar ne? Jeigu jis iš tikrųjų rašinėjo tuos straipsnelius, tai...

— Gal ir užsienyje buvai? — pasišaipo Vizgirda.

— Buvau. Mačiau Belgiją, Vokietiją, Olandiją. Daug kur buvau.

— Taip šneki, lyg Vokietija tau būtų pašonėje.

— Pašonėje ji ir yra.

— Tai ir dumk, vis vien čia vietos nerandi.

— Dumčiau, dėde, oi dumčiau... tik kas išleis.

Bet Vizgirdos neįtikinsi. Tik jam labai krinta ūpas skaityti tuos laikraštpalaikius, jeigu tokie žmonės kaip Ambraziejus į juos rašinėdavo. Jis mėgsta, kokiam ginčui užvirus, paklausti: “O spausdintame žody kas pasakyta?”

— Tfu! — spjaudosi Vizgirda, timpčiodamas kelnes. Paskui, sukęs apsukęs, ima Ambraziejų kamantinėti. — Kiek Prancūzijoje gyventojų? kiek Anglijoje? su kuo anglai prekiauja? kada įkurtas Vilnius, mūsų sostinė? kada Liublino uniją pasirašė? lenkams kada mus pardavė, pasakyk?! — šaukia vis labiau įsismagindamas. Ambraziejus šypteli — jį tokių dalykų klausinėja!

— Juk jis universitete mokėsi! — sako Kristupas.

— Tai man papasakok... — pradeda Vizgirda, suminėdamas visokius vardus. — Gal ir Tumą dar prisimeni, juk: jis čionykštis? Ir Dubą? Ir profesorių Pakštą?

— Taip, — nuolankiai pritaria Ambraziejus. — Kai kuriuos iš jų aš tikrai pažinojau. Teko akis į akį susidurti, — ir jo veidas staiga apsiblausia.

— Tai griausmo čia valkiojiesi, jei toks esi?

— O kur man dėtis? Prie šitos valdžios aš vis vien nepritapsiu, netinkamas. Be to...

Išlenkia visi stačiomis po taurelę. Bet Ambraziejaus veidas dar labiau papilkėja: žiūri jis į kiemą, kur vėjas gainioja klevo lapus, glosto prie kojų besiglaustančią kalaitę, o akyse kalvos, slėniai ir kelias, susiraitęs, susivijęs tarsi gyvatė, atgręžusi virpantį geluonį į vakarus; kelias, vedąs į žaižaruojančias saulėlydžio platumas, be galo, be krašto...

— Kratykis tokių minčių. Aš tau sakau, kratykis, — moko Vizgirda, — jaunas esi ir svei... tvirtas. Koks velnias į tave įlindo? Ir į tave, Kristupai? Kas gi gyvens, jeigu visi šitaip? Su mumis jums lyg ir nebegerai, mus jūs niekinat,o patys...

Abudu juokiasi. Vėl smagūs. Temsta. Žmones šaukia ruoša. Pro duris juos palydi nuo sienų žvelgiančios šventųjų akys.

— Mano dievas va čia, — dievažijasi mušdamasis į krūtinę Kristupas.

Netrukus užkels vartelius, padengs stalą.

— Ar turi bent vieną draugą Kristupas? — klausia Daukintis ir pats sau atsako: — Steponą rado po tiltu. Kaklaraiščiu jį pasmaugė, gyvatės, tuo pačiu, kurį mano Elžbieta nupirko. Buvom dar kavalieriai. Kartu pas mergas vaikščiodavom. Ji dar paklausė mane — ką tavo draugui dovanų nupirkti? Sakau — kaklaraištį, tik gražų išrink. Turėjo skonį, išrinko. Patiko jam. Tik švenčių dienomis užsirišdavo. Kartą užkandinėje sėdėjom. Pasivedė Steponas mane atokėliau ir sako: “Jeigu kas man atsitiks — prisimink šituos veidus”. Aš prisiminiau, visada prisiminsiu, bet kur dabar besurasi. Tada nepaklausiau, nei kas jie, nei ko nori,tik matau, kad jie (keliese buvo) Steponą vis puola, klausinėja kažko susimirksėdami. Nuo to karto jo nebemačiau. Niekuo aš nesu tikras.

— Ir jis niekuo tikras nėra, — rodo Kristupas Vizgirdai į svirduliuojantį per pušynėlį Ambraziejų. — Ir jis daug ką žino. Bus kaip su Steponu. Jis čia...

— Kalbi kaip į ausį įmyžtas, — sako Vizgirda.

Tarsi sušertas per veidą, vaikštinėja po kiemą Konstantas.

— Ale tu pamislyk, — pasakys jis, kai Kristupas grįš namo. — Pamokytas, neprastas. Galėtų gyventi kaip žmogus.

— Ką tu nori tuo pasakyti? — paklaus Kristupas.

— Galėtų gyventi kaip visi.

— Kur tie visi, o kaip tie visi gyvena? — paklaus Ambraziejus. — Aš esu aš.

— Teisingai, — linktels Kristupas, plėšdamas prie lūpos prilipusį papirosą.

— Kitaip reikia gyventi, ne šitaip, — nenusileis Konstantas.

Vėjas siūbčioja kiemuose, palaukėse, kur skrunda bulvienojų laužai, prunkščia arkliai, raudonuoja galulaukių šermukšniai. Kai nuo saulėlydžio siūbteli vėjas, rodos, net drabužiai pradeda skrusti — ant Kristupo kūno, ant Ambraziejaus, ant Vizgirdos...

— Greitaį ir šalčiai prasidės. Rytą pamatysim baltus stogus, — samprotauja Konstantas. — Dar keletas savaitėlių — ir sėsime į roges...

Ūžia Daukinčių kamaroje girnos, ir bėga, raitosi į vakarus ilgas vieškelis — tas pats, kuriuo šių sodybų vyrai išeidavo į karus. Ir Konstantas nei iš šio, nei iš to ims pasakoti, kad ten, kur dabar stovi jo pirtelė, gyvenęs kažkoks Dominykas, o ana ten stovėjęs Uršulės namelis; paskui prisimins Kamoriaus tėvą; padžiūvęs buvęs senis, su ūsiukais, bet stiprus, kietą ranką turėjęs. Sūnus nebe toks, menkesnis, nors panašus, ir tėvas, būdavo, vis zint zint. Eitum gryčion, pasakys broliui Kristupas.

Ak, ta atsiminimų monotonija, kur veidai, žingsniai, vardai dar iš senelio, prosenelio lūpų girdėti! Kristupas ilgai dar minės Steponą, vėliau Ambraziejų, Vygandą, Konstantas — savo tėvą, savo kaimynų tėvus ir prosenelius. Ir nesibaigia gyvųjų seka, mirusieji šaukia gyvuosius, gyvięji mirusius, gyvena vieni per kitus, kolei susimaišo kaulai.

Siaudžia vėjas, išnešioja klevo lapus ir sėklas, kažkur skalija šunys, burzgia studebekeriai. Vizgirda išeina kieman ir klausosi, Ambraziejus keistai, gal net su pasitenkinimu vypteli, ir staiga Vizgirdai topteli baisi mintis, kad Ambraziejui tokia suirutė patinka. Sužvangindamas grandinę, prunkšteli pūdyme arklys ir lyg pabaidytas metasi šonan. Atlekia iš pakrūmės berniokas.

— Kur tu buvai? Kur valkiojies? — užsipuola vaiką Vizgirda. Paskui nueina rakinti klojimo. Rakindamas susigriebia: nieko ten nebėra, kam berakinti.

Uždėjusi ranką ant išsipūtusio pilvo, kur spurda nauja gyvybė, vartosi Kristupienė.

— Dieve dieve, kada tos girtuoklystės pasibaigs?..

Ir žiūri į temstantį kiemą didelės, gilios, rimtos jos posūnio Juzuko akys. Jo smulkučiame dailių bruožų veide gailesčio ir širdgėlos atšešėliai. Nuo sienos į jį žvelgia velionė motina.

Ankstyvą lapkričio rytmetį, kai saulėje žėruos ledu aptrauktos balutės, čežindamas sušalusią žolę, Juzukas eis pas dėdę Kazimierą skolinti geldos prausti naujagimiui. Kristupas galėtų ir apie tai pagalvoti, Reikia užkamšyti tvartelio ir gryčios spragas, reikia malkų, reikia būsimam kūdikiui vystyklėlių. Kaimynai ateina pasiklausyti Ambraziejaus. Jam negalima rūkyti, o jis traukia papirosą po papiroso. Paklausyk, ką sesutės dainuoja... — ir godžiai užtraukia dūmą. Vizgirda irgi sukęs apsukęs jau čia, pas Kristupą.

— Velnias jus gal apsėdo, sakau.

— Sėsk! Sėsk!

Dainuoja trise, smarkiau už visus Vizgirda, kuris neturi klausos, užtat koks nirtulingas jo balsas. Ko gero, dar ir Kazimieras ateis. Jeigu ne pirmininkės orumas, neištvertų ir Konstantienė. Kitados nuo jos balso visa bažnytėlė skardėdavo. Bet dabar, kai tapo pirmminke, — nė žodelio apie tai. Kas dieną laksto miestelin.

— Ko taip išsipusčius, kur leki? — pastoja jai kelią Vizgirdienė.

— Valsčiun. Va, koks popierių pundas.

— Gal ji pas gydytojus laksto. Teiraujas, kodėl vaikų neturi, — sako Vizgirdienė, įėjusi trobon, savo vyrui.

— Ne vaikai jai dabar galvoj. Matai, kad valdžios reikalais užsiėmusi. Vaiką jai šitas darbas atstoja, — sako tampydamas kelnes Vizgirda.

— Eik tu, eik, kuriai moteriai vaikų nereikia. Manęs neapgausi. Mačiau, kaip barė Juzuką, kam morkas iš jos lysvės rovė, — plūsta, trepsi kojomis, vytele grasina, bet nešeria ir pati juokiasi, kad jis toks išsigandęs...

[7]

Visokių pakeleivių ir vargetų pilni Kristupo namai, visus jis vaišina, o pinigų lekia skolintis — uždirbsiąs, ne tiek turėsiąs. Kartais jis uždirba, tačiau dar daugiau išmėto. Kas žino, rytoj gal nieko nebereikės, mosteli jis.

Sukaliodamasis po savo kiemą, trauko smunkančias kelnes Vizgirda. Kas Kristupui darosi? Taip negalima. Atsakomybės nejaučia. Ne pirmas jis ir ne paskutinis. Tavęs nebus — kitiems reiks gyventi. Vaikai liks. Bet, Kristupo kviečiamas užstalėn, neilgai spyriojsai — geria, dainuoja, valgo. Negi atsisakysi, jei kviečia. Su visokiais žmonėmis Vizgirda ten susitinka. Yra ten ko pasiklauso, su kuo pasiginčija. Be to, ir mokėti nereikia.

Nebeišmanydamas, ką dar pastatyti ant stalo, Kristupas blaškosi po trobą, o kuris nors iš jo svečių, žiūrėk, pilną piniginę beturįs, gal ir puslitrį. Tik neskuba traukti — nueis kur kitur. Kristupas tebegyvena kareiviškai — bendras valgis, bendra lemtis, jeigu ne aš, tai tu, jeigu ne tu, tai aš, koks skirtumas. Greitas kitiems padėti. Kristupas ne Konstantas, kuris tik knebinėja savo padargus, ne Vizgirda, kuriam ir į galvą neateina mintis atrišti santaupų mazgelį. Lėtas, tikslus Užpelkio mostas, kibios Vizgirdos rankos, ant šiurkštaus girnų akmens uždėtas Konstanto delnas, kas rytą iš ežero traukiantis tinklus Kazimieras, užgelti, sugrubę jo pirštai; kūjį iškėlus Kainoriaus ranka ir... tuščiai besiskeryčiojančios Kristupo rankos.

Konstantienė apie kažką nuolat kuždasi su Nakučiu, ir tai erzina juos visus — ir Vizgirdą, ir Kristupienę, ir Kazimierą.

— Lyg į uodegą įkirpta, — nusispjauna Vizgirda ir mąsto, ko jam nusitverti. Būtų gerai, jei prie sandėlių ar pašarų paskirtų.

Tik Kristupui niekas nesvarbu, nieko jis nemato.

— Kiekvienam tas pats galas, — kartais pasako ir Konstantas.

Tokiems žodžiams neprieštarautų ir Vizgirda. Tačiau ne vien proteliu žmogus gyvas. Protas norams, tikėjimui tarnauja, o ne atvirkščiai. Žiūrėk, Nakučio tėvas Liudvikas. Sukriošęs, menkutis seneliukas, o juda kruta. Tai su kirviu jį pamatysi, tai su šakėmis, nors, kolei jis tvartelin nueis, ir saulė nusileis; kaip baigiąs džiūti medis, bet viena kita šakelė dar gyva, siurbia žemelės syvus. Arba kuprelė Rozalija — ko jai tikėtis? O kas rytą gūrina miškan ir prisigrybauja pintinėlę, sekioja paskui savo seserį miestelin — gal kuris iš artimųjų atsilieps. Reikia gyventi. Amžinas noras gyventi — ne protas jį žino, akys, lūpos, daiktai; pastarųjų Kristupas niekad nevertino, gal dėl to dabar lyg koks svečias. Daiktai... ar ne į juos, anot Vizgirdos, kuris gana giliai yra kai kuriuos dalykus perpratęs, tas noras gyventi stipriausiai suleidžia šaknis? Jauni vertiname viena, pusamžiai kita, bet ir senam ko nors dar reikia, ko nors stinga. Kaip čia ir yra, kad Kristupas pasakė: nieko jam nereikią. Visa jam esą apkartę. Pirmosios žmonos tebegaili, bet reikia gyventi. Vis vien jos nebesugrąžinsi, — Vizgirda taip ne kartą yra sakęs Kristupui. Neklauso. Šneka, lyg iš kažko pasišaipydamas. Laisvas esąs, niekas jo nepagąsdins — štai ir visa jo filosofija. Prieš nieką jis nesižeminsiąs.

Neramiai krusteli senosios Daukintienės akys.

— Kristupėli, kas gi tau yra? — paliečia sūnaus petį.

— Nieko, mama, — Kristupas staigiai nusigręžia. — Tik man gaila jų visų, visko man gaila, — prataria pusbalsiu.

— Kas čia per šnekėjimas? — pasigirsta šiurkštus Vizgirdos balsas.

— Tu kalbi? — klausia Kristupas. — Tu, kuris nebuvai iš savo kiemo išėjęs? Nieko toliau savo vežimo ir arklio nematei? Ką tu žinai?

— O tu ką?

— Tavo knygelių aš, žinoma, neskaičiau. Bet čia yra kažkas, ko tu nesuprasi. Niekas nesupras, — nukerta kaip kirviu Kristupas.

— Eik geriau, išsimiegok. Pasišnekėsim rytoj.

— Apie ką? Apie ką mudviem šnekėti?

Taip šneka Kristupas, ir yra jo balse slapto pasididžiavimo, yra ir gėlos.

Baimės kupinos senosios Daukintienės akys. Nespėjusi prisėsti ant suolo, vėl tipena, lazdele baksnodama į suplūktą takelį, lyg būtų šimtus neatidėliotinų darbų palikusi. Klėtelėje ar klojime išgirsi jos prikimusį balsą: “Kristupai!” Išgąstingas tas balsas, kaip žmogaus, kuris staiga prisiminė kažką svarbaus, ką anksčiau reikėjo pasakyti ar ką perspėti, ar pamokyti.

Vienus — toks, matyt, buvo ir Ambraziejus, — visuotinė suirutė guodė: nieko nebereikėjo daryti, kiti gyveno lyg vaidindami svetimą dramą, apsimetinėdami. Baisiausiai visus juokino paežerės skurdžius Oškutis, kuris teturėjo perkarusią ožką ir penketą vaikų, bet lekiojo po kiemus baimindamasis, kad ir iš jo visa atims.

Pasišaipymo iš naujovių buvo ir Ambraziejaus dainelėse. Prie jo žmonės greit prilipo, bet greit ir nusigręžė. Ambraziejus sėjo nerimą.

— Tas čigonas visa apgleivėjo. Jį reikia išvyti, — pasakė kartą Vizgirda.

Vakarais, užgulę prieškarinį radijo imtuvą, pasiklausydami, ar kas nevaikšto po langais, gaudydavo prieštaringiausias žinias ir gręžiodavosi į protingesnius, daugiau mačiusius, daugiau skaičiusius (dažniausiai tai būdavo Nakutis ar Konstantienė), laukdami, ką jie pasakys. Nebuvo užstalės, kur kuris neatsitokėtų besąs garsus politikas. Samprotaudavo, lyg jų pelkėti laukai — smiltys ir pūdymėliai — būtų prisiglaudę prie kokių pasakiškų rūmų, iš kurių matyti kiekvienas jų žingsnis, girdėti menkiausias krepštelėjimas. Jautė, kad kažkur yra teisybė ir visiems bus atseikėta pagal nuopelnus; didžiavosi, kad nėra nagų susitepę, nors tie jų nagai, kur tik prikišti, — susitepa (Konstantienės žodžiai).

Surankioję pyliavų kvitus ir prisikimšę kišenes visokių popiergalių, išsiruošdavo su savo skundais į kokį tolimą miestą, prieš tai sočiai visus prigąsdinę aukštas vietas užimančių giminaičių vardais, kurie ateidavo jiems į pagiringas galvas ilgomis nemigos naktimis. Bet, atsidūrę prie valdžios laiptų, kiek pamindžikuodavo ir pasukdavo į užkandinę ar ūkinių prekių krautuvėlę. Paskui nuleidę galvas grįždavo namo. Taip keliavo į miestą ir kalvis Kainorius. Paryčiui, grįždamas iš turgaus, Povilas Užpelkis rado leisgyvį prie kelio akmens (tiek buvo prisilakęs), įtempė į vežėčias, nė neįtardamas, kad tas juo skųstis buvo nukeliavęs. Taip ieškojo mokyto brolvaikio Vizgirda, minėjo kažkokį savo brolėną, kuris didelis “šiška” esąs. O Kristupas... visiškai neįmanomus dalykus sapaliojo. Ir į niekam nežinomas tolumas žvelgė degančios džiovininko Ambraziejaus akys. Jo veidas buvo kupinas ironijos, ledinės kaip ir to rudens šviesa, kartais nušviečianti jų laukus, suvirpinanti paežerių nendrynus bei viksvas, iš kurių, išgąstingai klykaudami, pakildavo paukščiai, pabaidyti kažkieno žingsnių ar šūvio.

Visų durys Ambraziejui tebebuvo atviros. Jo vardas tarsi dvelkdavo smilkalais ir eglišakiais,kuriais buvo apkaišyti šventi paveikslai. Bet, įsižiūrėję į tą žmogų, pamatė, kad šis vardas jam visiškai netinka. Pirmasis tai pastebėjo Konstantas, kuriam gal pati gamta buvo prisakiusi visa stebėti ir dėtis į galvą, visus sergėti. Tačiau seniai jau jo laimingų perspėjimų niekas neklausė. Paskui visi, lyg staiga būtų atsivėrusios jiems akys ir ausys, pamatė, kad tas Ambraziejus pernelyg jau domisi, kur ir kas daroma, kas šnekama, ir kad akordeonas bei dainelės jam, anot Vizgirdos, lyg kokia priedanga. Jeigu pas ką pasibelsdavo naktiniai svečiai, galvodavo apie Ambraziejų, minėdavo jo apsilankymus: kur žvilgtelėjo, ko paklausė, ką palietė.

Be paliovos perkratinėdami atmintį, aptiko tokių dalykėlių, kurie nuolat besikartojančių įvykių šviesoje liudijo viena: Ambraziejus turi kažkokių tikslų.

— Nesvarbu, ką jis šneka, ką dainuoja, — pasakė Kazimieras. — Reikia matyti, kur krypsta jo akys, kas jam galvoj. O tas... Kristupas, — pridūrė, — nieko nenori matyti.

— Lyg tu ne to pat raugo būtum, — sviedė Kazimierui Vizgirda, klausęsis jo gana atidžiai.

— Nesuprantu, kaip čia yra, — viena šneka, o kita daro, — toliau kalbėjo nenugirdęs Kazimieras.

— Visi jūs dvilypiai, — atšovė Vizgirda.

— O tu? — paklausė Kazimieras.

— Savo šūdu manęs netepk.

Taip kartą baigėsi jų šneka. Visi staiga pritilo, pasitraukė atatupstom, viduryje palikdami daug vietos tam, kas juos akimirką subūrė ir sukvietė. Mintyse, nusprendė, kad daug dalykų gali tik per Ambraziejų pasiekti miško ausis. Dar kėlė įtarimą jų sąskaitininkas Nakutis. Ir patys jie nelabai teprisimindavo, kur ką girti išplepa.

Po keleto savaičių Ambraziejus dingo.

— Ar jis bent ačiū pasakė? — paklausė Kristupą Vizgirda.

Šis tylėjo.

— Ar bent žinai, kur išsitrenkė?

— Eik po velnių! — užriko Kristupas.

Jis šventai tebetikėjo tuo žmogum. Niekada nepatikės, kad už gera galima atsilyginti blogu.

Tačiau vieną vidurnaktį — praėjus keletui savaičių po Ambraziejaus dingimo — kažkas tyliai bilstelėjo į Kristupo langą. Kristupas prisiminė Ambraziejų. Nedvejodamas atidarė duris ir, šūvio patiestas, susmuko ant slenksčio. Dar spėjo išgirsti:

— Čia tau už tai, kad labai to Steponėlio gailiesi.

Ne balsas, o gyvatės geluonis.

— Steponėlio, — kažką lyg mėgdžiojo... lyg Ambraziejų... temstanti sąmonė nedaug tespėjo suvokti.

Sveikdamas Kristupas išgirdo kraupią žinią: Ambraziejų rado apleistoje pavieškelės jaujoje kabantį ant virvės.

Kristupas žiūrėjo į juos visus, tarpduryje besigrūdančius su lavonu. Iš pakaruoklio kišenės iškrito aptrintas bloknotėlis, į kurį kartais Ambraziejus kažką rašinėdavo. Konstantienė dar pasilenkė pažiūrėti... Išplėšęs iš rankų, Kristupas sviedė jį moteriškei į veidą.

Gal iš tikrųjų be reikalo gąsdino juos to žmogaus ironija. Kažkas mįslinga, painu ir prieštaringa buvo jo gyvenime, ir Kristupas, kuris visuomet šelpė ir priglausdavo pavargėlius, benamius, niekad jo neteis, net jei Ambraziejus dar įstengė būti jo priešas. Sustiręs, kaulėtas kūnas kėlė tik širdgėlą. Jeigu tai išdavystė — ji sėlino paties Ambraziejaus pėdom. Tiesindami susirietusį, spalio vėjo perkoštą lavoną, visi skausmingai jautė, kad čia labai stinga kažko — motinos, brolio, žmonos? Visas moteris jis šnekino, visas plikino degantis džiovininko žvilgsnis, bet verkti prie jo karsto nebuvo kam.

Kristupas užlenkė vieną pirštą... tris... keturis. Kiek jis per šį metą neteko — fronte, savo namuose? Kiekviena mirtis, kiekvienas šūvis, kliudęs artimą, kliudė ir jį. Elžbieta suprastų... Niekas jam neatstos Elžbietos; niekas neatstos tų, kuriuos mylėjo, ir kas kaltas, kad netgi išmintingasis, atsargusis brolis, netgi antroji jo žmona, jo vaiko motina, net sesuo svetimesni jam dabar už svetimus? Kas kaltas, jeigu jo akys krypsta į vieškelį, kuriuo jis iškeliaudavo ir grįždavo į nesančius savo namus?

Jam į diržo sagtį įsikibo sūnus, šešerių metų vaikas. Berniuko širdį svilino kiekvienas tėvo prisilietimas.

Keliūkščiu, kur telkšojo balutės ir plūduriavo balti debesėliai, per plynus laukus pajudėjo dar viena procesija.

Palenktos galvos, mazutu ar taukais ištepti batai, galife kelnės, vėjo plaikstomi plaukai, iš toli ataidintys varpai, nors niekas Ambraziejui neskambino ir į kapines jo nenorėjo priimti. Kristupas pasakė:

— Mes neturime užmiršti Ambraziejaus, nes nieko apie jį nežinome. Jeigu jis ir buvo blogas — nors aš tuo netikiu, — vis vien nieko jis neapgavo, tik save patį... Daugelio vardų mes negalėsime niekad užmiršti, — kalbėjo nužvelgdamas visus iš eilės — ir tuos, kurie stovėjo priešais kapinių sieną ginkluoti, ir tuos, kurie atėjo iš jo vienkiemio. Niekas jam neprieštaravo, virš galvų gaudė vėjas. Giedras spalio dangus ir vėjas: skaidrūs pušynai, skaidrūs keliai. Į juos išvedė paklydėlį Ambraziejų mirtis.

Kazimieras paskui Ambraziejaus karstą nėjo, nėjo ir Konstantas, tik Vizgirda kiek pasekė iš paskos, bet grįžo iš pusiaukelės.

Kristupo suruošta eisena papiktino kai kuriuos valdžios žmones.

— Dar neaišku, kas jis toks buvo.

— Aš žinau: blogo jis niekam negalėjo padaryti, — atsakė Kristupas.

— Driskiai, — numojo Konstantienė, — kokie buvo, tokie ir liks.

— O tu ar seniai tokia buvai? — Kristupas pažiūrėjo į jos movą ir pridūrė pats sau: — Lyg savo praeitį būčiau palaidojęs.

— Ai ai, tik netriesk, — pasakė Konstantienė, bet Kristupas nenugirdo.

— Nudrėskė kaip vėjas lapą nuo medžio, — palingavo galvą Vizgirdienė.

— Ogi... — buvo vėl bepradedanti Konstantienė, bet nutilo pajutusi, kad ne jos kalbos žmonės susirinko klausytis.

Kaimas ilgai prisimins Ambraziejaus laidotuves. Ir kad keliuose telkšojo balutės, ir kad vėjas plėšė nuo galvų kepures; prisimins ir Konstantienės bei Kristupo žodžius, jo liūdną apšepusį veidą...

Po keleto savaičių pas Kristupą apsigyveno naujas įnamys — žilas, sulinkusiais pečiais seneliukas; kur tik eina, ką tik daro, vis skersom, šonu, prisigūždamas, matyt, buvo pratęs po visokias landynes ir palėpes landžioti. Net įsivaizduoti sunku, kaip jis užsiropšdavo kopėčiomis ant aukšto, kur Kristupas jam įtaisė gultą. Per naktis mažame skliauto langelyje žibėdavo rausva švieselė: ten jis ryškindavo negatyvus. Būdavo jau po vidurnakčio, kai, laikydamas kretančioje rankoje liktorėlį, nusileisdavo kopėčiomis ir Konstantas, su palengvėjimu atsidusęs (“Gali namus padegti”), užmerkdavo akis.

Kartą vaikiščiams, kurie išsižioję žiūrėjo, kaip seneliukas, sučepsėdamas lūpomis, samsto druskeles ir miltelius, kaip baltame popieriaus lakštelyje atgaivina žmonių veidus, pasakė, kad norįs visus nufotografuoti. Tegu jie atsineša savo triušius (visi jie augino tuos gyvulėlius), tegu pasako tėvams — nufotografuosiąs prie medžių, prie tvorų, visus ligi vieno.

Ilgai prieš juodą fotoaparato dėžutę, padėtą ant stovo, raitė ūsus Kazimieras, mindžikavo tarsi ant žarijų Konstantas, pasiruošusi skambiai nusikvatoti, stovėjo Konstantienė, laukdama, kol tas žmogus išlįs iš po juodo skuduro, taisė smunkantį taškuotos skarutės mazgą senoji Daukintienė, Vizgirdos sūnus nusifotografavo prie arklio, brūžuodama batų aulais, atlėkė su savo mažyliu Kristupienė, atsvirduliavo baltutėlis kaip popierius Kristupas — jau trečią švino gabalėlį gydytojas išlupo iš jo kūno.

Paskui vartė visi tas nuotraukas ir stebėjosi: koks panašumas, kaip gyvi!..

Žiūrėdamas į tą senuką fotografą, Vizgirda kažkodėl visuomet pagalvoja ir apie tuos, kurie pirmieji savo pasidirbtais teleskopais atrasdavo žvaigždes, apie gydytoją, kuris, norėdamas išbandyti savo išrastus vaistus, išgėrė mirtiną dozę džiovos bacilų, apie mokslininkus išradėjus, visus, kuriems turi būti dėkinga žmonija (šis žodis gana dažnai nuskamba Vizgirdos kalboje). Širdy jis visuomet gerbė tylius pasišventėlius ir niekino tuščiagarbiškumą (kurio nestokojo nei Kazimieras, nei Kristupas).

Toks yra Vizgirda. Jis vertina amatus, perkasi tik gerus, patvarius daiktus. Iki pat senatvės jam tarnaus dalgis “Garantija”; išmano, kaip, iš kokios medžiagos padarytas koks daiktas, lygina juos su tais, kuriuos gamindavo seniau.

Jis mėgsta kalbėdamas gretinti: seniau — dabar.

Neturėdamas nei varstoto, nei kalvės, Vizgirda kartais pasidirba kokį daiktą geriau už kalvį Kainorių, stalių ir dailidę Užpelkį. Pasižiūri, kaip daro kiti, išmanantys, mokosi iš jų patylomis. Nenusileis. Nenori, kad jo kas būtų padaryta prasčiau. Kantrus. Kartais pasako: “Jeigu mano tėvai būtų gyvenę kiek geriau, dar mažutį būtų kokio amato išmokę”, — ir jo akys tampa tokios, lyg žvarbus vėjas blokštų į veidą skurdžias jo žemės dulkes. Nors Vizgirda šykštus, bet nieko nesako pačiai, kai mato ją su lėkšte sriubos einančią per pušynėlį pas Kristupą, — nešdavo ji tam seneliui vakarienę. Netrukus fotoaparatą Vizgirda nupirko ir savo sūnui...

[8]

Kiek atkutęs po operacijos, Kristupas vėl ėmė kviestis draugus. Tebebuvo toks pat patiklus. Vizgirda jį ir niekino, ir mylėjo.

Užtat kokios įtarios ir budrios kūdikiui augant darėsi antrosios Kristupo žmonos akys! Nė vienas šieno kuokštelės neparsineš, kapeikos neįsikiš, kad ji nematytų. Visa dilgsniais jai atsiliepdavo paširdyje. Ji kumščiojo vyrui į pašonę liepdama: “Eik, žiūrėk, daryk, ką kiti daro”. Tačiau šiam nė motais: “Užteks, visko tau užteks”. Ji rodė jam Vizgirdą, Kainorių — čia tai vyrai.

Kristupų namuose vis dažniau kildavo rietenos. Skambėjo svaidomi kibirai, žviegė vaikai: “Tu... va... tu... te... tu...” “Och tu...iulnikai... ery!” — kruvini, draskantys gerklę keiksmai. Anksčiau Vizgirdienė dar pasiklausydavo iš kiemo, kaip jie barasi, dabar smunka kuo greičiau į tvartą ar į trobą. Uždususi atitipena takučiu motina. “Eik, Tekle, žiūrėk, galvą vienas kitam praskels”.

Pasisaugodamas svaidomų daiktų, laksto tarp jų Juzukas, niekaip nesuprasdamas, kodėl jie negali susitarti, išsiaiškinti, ko nori iš vienas kito. Jis niekina ir tėvą, ir pamotę.

Susirankiojęs ryškalus ir mėgintuvėlius, kiūtina iš jų kiemo fotografas — gal kur ramesnę vietelę susiras. Bet kur tau. Prisiglaudžia kokiai dienelei ir vėl sugrįžta. Pykčio putos, nuodingesnės už jo chemikalus, tykšta ant seno veido. Kristupas lipa ant aukšto atsiprašinėti už save ir už žmoną.

Tokie dalykai čia dėjosi, kai Kazimieras pasiūlė dar nė žaizdos užgydyti nespėjusį brolį kandidatu į brigadininkus. Nors gal ne viską apie brolį žinojo ir Kazimieras. Per dienas gaudydavo ežere karosus ir lynus arba, sėdėdamas savo pirkelėje, valandų valandas pražiūrėdavo pro langą į vieškelį. Kas dėjosi pamiškėje, Kazimieras nė žinoti nenorėjo, nors kartais jį pasiekdavo ten, pakalnėj, skambančios dainos ir barniai.

Kristupas atsiųsdavo pas jį savo berniūkštį pasiskolinti degtukų, druskos, tabokos ar šiaip kokio daikto.

— Kada mano geldą atnešit, kur vaikui prausti pasiskolinot? — primindavo Kazimieras. Skolindavo jis raukydamasis: — Vis prašinėjat, savo negalit įsigyti. Iš kitų tik žiūrit, — šnekėdavo, plona šeivele nerdamas tinklus ar kratydamas iš pypkelės pelenus.

Kazimieras glaudėsi prie Nakučio, Užpelkio, Kaušpėdo, nors numanė, kad yra jiems svetimas. Dažnai vaikščiodavo miestelin. Visokių gandų nugirsdavo. Nuojauta sakė, kad dabar jo laikas — atsigriebs. Pagarbiau su juo ėmė šnekėti turtingesni kaimynai. Užsukdavo į jo pirkelę. Kazimieras gaudydavo kiekvieną jų žodį ir kartais prašnekdavo taip, lyg būtų šių laukų šeimininkas. Jeigu kas užsimindavo apie brolį, raukydavosi. Šalaputris. Kažkas nuslėpta nuo savęs, nutylėta buvo visose Kazimiero mintyse ir darbuose. Nei iš šio, nei iš to jis pasidarydavo piktas, irzlus. Vos tik pagalvodavo apie brolį, mintys pakrikdavo lyg pabaidytos.

Dar labiau visa Kazimiero galvoje susipynė po pašnekesio su Bartkum. Tą vakarą, traukdamas galvą į pečius, Kazimieras slinko iš užkandinės namo: koks velnias jam tokią mintį pakišo — pasiūlyti brolį brigadininku! Netinkamesnio tam žmogaus Kazimieras ir norėdamas nesurastų. Kad brigadininko darbas Kristupui neatneš nieko gero, Kazimierui buvo aišku. Bet neabejojo — brolis sutiks. Jam tiktai širmą žirgą paduok, — vaipėsi tamsoje Kazimieras.

Kažkas čia neišvengiamai praloš, tik ne Kazimieras. Rėksminga, pasitikinti savim Konstantienė neįtars, kad kito rankose tėra tik įrankis. Jai tik leisk šnekėti susirinkimuose, pasirašinėti aktus, leisk pajusti, kad turi galią, bet tegu ir žino, kaip greitai jos gali netekti. Kuo labiau bus priklausoma nuo kitų, tuo labiau pūsis.

Tąsyk, grįžtant iš užkandinės, tokios mintys nedavė jam ramybės: čia Kazimieras pasitempia, iškelia galvą, čia vėl gūžiasi... Šmėsteli ištįsęs Konstanto veidas, tapšnoja pabalnotą ristūną Kristupas. (“Jam tiktai širmą žirgą paduok”, — vėl vypteli tamsoje Kazimieras.) Bet jeigu brolis į duobę įkris?.. Bene nežinai, buvai kartą susidūręs su Mildžium, prisimeni, ką tada jis pasakė... Ir Užpelkis kokius kartą tau drėbė žodžius. Konstantienė visada išsipainios. Įklimps Kristupas. O jis, Kazimieras, ar drįs tada ant šilto dar brolio balno užsėsti?

Štai regi save Kazimieras užkandinėje, šnekučiuojantį su vyrais. Visi jo įdėmiai klausosi. Tik Kristupo čia nėra — jeigu, pririšęs arklį prie stulpo, staiga įžengtų, — kalbos bemat nuščiūtų. Kazimieras mato save vis dirsčiojantį į duris. Kažkas buvo pašnibždom pasakyta, dėl kažko Kazimiero jau susitarta, ir nieko nebepakeisi. Jis saugus. Dabar čia gali ir Kristupas prisėsti. Kristupas, po kurio kojom duobė. Brolis išrausė, brolis parodys, kaip jos išvengti. Kristupas lakstys po pušynėlius, kur tik neš iš tolo šviečiantis žirgas. Nustėręs Konstanto veidas, baimės ir panikos pilni jo žodžiai — kad tik kas neišgirstų. Ššš, tyliau. Sergėkitės! “Tprū! No!” — šūkalioja visa gerkle Kristupas. “Tu... ten...” — tiek tegali pasakyti savo broliui Konstantas. Bet jis, Kazimieras, kuris viską žino, čia niekuo dėtas. Kazimieras gaudo į spąstus patekusius žvėrelius. Užkandžiauja miestelio valgykloje, suminėdamas kai kuriuos faktelius, bet, keista, jie kol kas liečia ne Nakutį ir ne Konstantienę — brolį Kristupą: tas niekad nieko neįtars. Anksčiau ar vėliau išlėks iš balno. O anie du dar sėdės. Jų taip lengvai nepaimsi. Kažkas čia turi būti atpirkimo ožys, o tada ateis jis, Kazimieras. “Mano senelis buvo ūkvedys, ir aš...” — “O Kristupo nebuvo?” — “Jis ne toks, tam darbui netinkamas”. Paskui išvysta save tinklus taisantį — eis žvejoti. Rūkas, patižę laukai, kažkur girdėti daržus nudarinėjančių moterų balsai, paskui: “Op! No! Op!” — įklimpo kuliamoji.

Kristupas įlekia kieman.

— Tprū! Eik padėsi, įklimpo.

Kazimieras, nepakeldamas galvos, krapšto tinklą.

— Griausmo šituo keliuku vežei, reikėjo pro Nakutį, pro Kainorių. Toliau, bet kelias geresnis — smėlis. Galvos neturi, — šneka stropiai rankiodamas iš tinklo šapelius.

Kiek pastoviniavęs Kristupas nušuoliuoja laukais, kur vyrai traukia įklimpusią kuliamąją.

— Op! No! Op! Dar kartelį! — šaukia Kristupas.

Žemė šilta, išmurdyta ratų, išklampota galvijų, kvepia pūvančiomis šaknelėmis, miežiais, avižomis. Kažkieno basos kojos atraitotomis kelnių kiškomis (ar tik ne Konstanto?) vos spėja paskui riebią, žvilgančią velėną riekiantį plūgą. Klykauja pabaidyti juodvarniai. “Op! No! Dar kartelį!” Kazimieras apžiūrinėja tinklą — kas čia per skylė.

— Na ir brolelis, — staiga išgirsta laibą motinos balsą už nugaros.

Pasiramsčiuodama lazdele, ji eina artyn, bet Kazimieras jau užsimetė tinklą... Nueidamas gana piktai šūkteli:

— Tu ko čia nosį kiši? Ko reikia? Daug čia išmanai. Aš jam tą darbą įpiršau? Jeigu nenori, tegu nedirba. Kas man svarbu?..

Persekiojamas tokių reginių, Kazimieras nė nepastebėjo, kaip tąsyk peržengė Vizgirdos slenkstį.

... Į rūkstančią ant stalo lempą įbestos senosios Daukintienės akys, Vizgirda vaikštinėja po gryčią, sesuo kloja lovą. Matyt, dėl kažko apsipyko.

— Sėskis, gal miestely buvai?

Įsišneka. Kai ką nutylėdamas, kai ką kitaip pakreipdamas, Kazimieras ima pasakoti. Kristupą tikriausiai skirsią brigadininku.

— Krist pą?! — nustemba Vizgirda. Į juos žiūri apvalios motinos akys.

— Vis savas, — burbteli Kazimieras. Patyli. Paskui nei iš šio, nei iš to: — Jam tik širmą kumelę paduok, — ir nusijuokia.

Vizgirda tebevaikštinėja, traukydamas smunkančias kelnes. Aprūkusi krosnis, žarijos, malkų krūva, ant spintelės pristatyta puodynių, lėkščių su bulvių likučiais.

— Kvailiu savo brolį laikai? — sako Vizgirda. — Širmą kumelę paduok! Pats sėsk! Esi jau pirštelius prikišęs, niežti?

— Titvaimat! — kumščiu sutvoja stalo kampan Kazimieras. — O pats kur per karą buvai? Avelių garde lindėjai? Titvaimat!

— Jukš! — Vizgirda pasisuka į krosnį, kur stovi kirvis. Jau nebe pirmąkart Vizgirda siekia kirvio — kada nors paleis, ir baigta. Visas gyvenimas sugriuvęs. Todėl slepia nuo jo pati aštresnius daiktus. O šiandien paliko, kaip tyčia, kur skaldė smalioką, ten ir paliko. Tai galva, kaip vištos.

Bet ir šį kartą viskas baigiasi gerai. Kazimieras žaibu sprunka pro duris, spėjęs nutverti dar ir puslitrį, kurį buvo ant stalo pastatęs. Pro atviras duris įsiveržia vėjas ir lietaus šnaresys. Paskui iš Kristupo kiemo pasigirsta balsai — barasi ar vaitoja, nesuprasi. Kažkas stovi kieme su žibintu, aplink būriuojasi žmonės — gal vėl kas atsitiko, gal galvą girtas prasiskėlė ar telyčia veršiuojasi, kas man rūpi, — traukydamas kelnes, Vizgirda grįžta trobon. Tamsu, nors į akį durk, Kazimieras pradingo, prasmego toje tamsoje. Bet Kristupo kieme dega šviesos.

— Kas gi ten yra? — klausia senoji, perrėkdama triukšmą, kuris ką tik buvo čia kilęs ir ilgai dar gaus apykurtėse ausyse. Jos balsas kimus, silpnas kaip rūkstančios lempos plazdėjimas.

— Nesuprasi, — mosteli Vizgirda.

— Ką tujen pasakei? Ką? — prisideda senoji prie ausies ranką. Ji nori atsikelti ir eiti laukan, į tamsą. Bet dabar, kai durys uždarytos, nebegirdi, kas ten dedasi (senoji riksmo nė negirdėjo: iš Vizgirdos veido suprato, iš jai vienai težinomų ženklų pajuto).

Vizgirdienė atsiremia į kalkėmis baltintą pečiuką.

— Dieve dieve, plėšia nuo krūtinės bliūzelę. Atkraginusi galvą, gaudo orą. Senoji nušlepsi prie krosnelės ieškoti valerijono lašų — jie kamurkėlėje, kur degtukai, druska, šaukšteliai... Kiek atgaivinusi dukterį nuveda ant lovos, stovinčios prie pat žemo langelio, paguldo — nė galvos nereikia nuo pagalvės pakelti, kad paryčiui brėkšmoje pamatytum Diržio pušynėlį, šviesą Anupro lange, žinotum, kada jie gula, keliasi, ką veikia. Ne vienas esi. Ir kartais tas pilkšvas keliūkštis, tie kaimynų gyvenimo ženklai nuramina, paguodžia. Užmiegi su pilku tako ruoželiu, šviečiančiu prieblandoje, prasimerki — jis kaip ir vakare priešais, žiūri į jį ir klausai, kaip suplasnoja tvartelyje, už sienos, raudonas gaidys. O kartais ir prie darbų ar einant keliuku taip neramu pasidaro, lyg kokį tolimą bilsmą išgirdus, ar varpai gaudžia... ar debesys, dulsvi, perkošti spindulių, telkiasi nuo Santakų ar Dusmenų, nesuprasi, diena ar vakaras, saulė jau nusileido, bet taip šviesu, ir neramu dėl visko pasidaro, dėl bernioko: kas jo laukia, kai užaugs?.. Dėl vyro, dėl Kristupo, sakau, gal Maldonienei kas atsitiko, eisiu su Anupriene pasišnekėti. Nueini, pasižiūri, kuo jie užsiėmę, ką veikia, pasišneki, pasiklausai, ir lengviau pasidaro.

Pasėdėjusi prie žiūrinčios pro langelį dukters, senoji vėl nutipena prie suolo. Užsiropščia ant krosnies Vizgirda. Ir žiemą, ir vasarą jis ten miega, pasidėjęs po galva rankas ir apie visokius daiktus mąstydamas, o kartais užsidega lempą — skaito.

Senoji žiūri į tamsą, kurioje plazda rausva, rūkstanti lempos švieselė: čia pliūpteldama, čia prigesdama, ji nušviečia krosnies angą, žabų krūvelę, smalingą pliauską, iš kurios kas rytą ir vakarą atskeliama balanėlė prakuroms, ant stalo sustatytas puodynes, apdengtas švariu merliuku, pilnus vandens kibirus ir puodą priskustų bulvių, — visa paruošta rytui, patikrina, ar yra degtukų, ar užteks skiedrų prakuroms. Tik kitos dienos rytas čia turėtų būti nykus ir pilkas. Gali visa taip ir likti nepaliesta. Išsiris iš lovelės vaikas ir negaus paragauti karšto, uogiene aptepto blyno. Jo motina alsuoja nelygiai, sunkiai. Pasidėjęs po galva ranką, žiūri į tamsą jos vyras, kažkur girdėti balsai — ar tik ne Kristupas gieda? Kristupas, tas vėjavaikis, dėl kurio Vizgirda vos nepraskėlė galvos Kazimierui. Bet jeigu užklys į šitą pirkelę koks niekšas — užmuš, ir baigta. Ginsis iš paskutiniųjų. Ir tegu paskui daro, ką nori.

Senoji žiūri į tamsą. Rūkstančios liepsnelės gyvačiukės išgąstingai šokčioja akyse. Sakytum nuo jos gryčioje rūkusios balanos būtų pridegta toji liepsna, iš tų vakarų, kai aplink stalą susėdę bernai, būdavo, pliekia kortomis, o mergos verpia, audžia ar plunksnas pešioja... (“Tekle, pažiūrėk, siūlą pametei... Kam Kristupėlį stumdai?..”)

Tai buvusio amžiaus aidai. Praėjusios dienos. Senoji pasiliko tokia, lyg vaikai tebebūtų maži ir reikėtų apie juos tupinėti. Vadina ją Konstantienė sena perekšle, ir vaikai ant jos pyksta — ko nosį visur kaišioja. Čia esąs jų reikalas. Blogos jai marčios, o ji marčioms — dieve sergėk! Niekur neapsipranta, vieną dieną pabus pas Kristupą, kitą pas dukterį, susirišus daiktus, keliauja pavieškelin, pas Kazimierą, pasėdi prie lango, su marčia pasibara ir vėlei leidžiasi pakalnėn — anūkėlio pasiilgusi... Juzuko. Išvažiuotų miestan pas dukteris. Gyventų šiltai, viskuo aprūpinta, kam čia jai skursti — taip ne kartą yra sakęs Konstantas. Bene jis nežino, kad jos čia takai praminti, visa čia jos. Be jos kaipgi anūkėlis užaugs. Visa čia sava. Ir slenkstis, ir akmuo, ant kurio mėgsta sėdėti, ir kelias, kuriuo pavakariais galvijus pargena, ir sugrįžusio sūnaus balsas, ir vakarienės metas, kai lupa bulves, ir šuo, galvotrūkčiais puoląs prie jos, vos tik Juzukas jį nuo grandinės paleidžia. Tik per šitą slenkstį ji iškeliaus, ir paskutinis garsas, kuris dar spės pasiekti jos sąmonę, bus balsas sūnaus ar anūko. O gal gandro kleketavimas ar vėjo šuoras, ar durų virstelėjimas...

Kai Daukintienė dar keldavosi su gaidžiais, kaisdavo puodus, plakdavo tešlą ar sodindavo užsimiegojusius, iš šiltų patalų ištemptus vaikus ant puodų, ar dar anksčiau, kai buvo netekėjusi ir laukė piršlių, nė mirksnį nebuvo jai leista praskleisti ateitį slepiančios uždangos. Matė — auga, stiepiasi jos sūnūs ir dukterys, bet nežinojo, kokias jie marčias parves nei kokius žentus. O svarbiausia — kas atsitiks pasaulyje per jos trumpą amželį, kad bus tiek mašinų, kad lėktuvai... karai... Kiek visko dar bus, ko jos akys nebematys! Visą gyvenimą tarsi aklinoje tamsoje, iš tos bedugnės jos balsas jau nebepasiekia savo vaikų, ir ji pati ne ką benugirsta, nors mato juos ten aukštai, šviesoje, girdi jų klegesį — lyg gyvą laiko duobėje būtų palaidoję. Ir težino jos akys bei rankos, kad tik didelė meilė sukuria stebuklus ir kad visa, kas didu, gimsta iš didelės meilės. Daugiau iš niekur. Todėl ir globia taip anūkėlį, stengdamasi jam šventą ugnį įkvėpti. Šitaip rūpinosi jais visais, ir saldūs tebėra jų kūdikystės vardai. “Tekle, Tekliut!” — šaukia jų vardus atmintis, lyg per mišką nueina. Parlėkdavo apsidraskę, išalkę. Duonos, pieno! Duok ir duok. Bet labiausiai širdį jai sopėjo dėl Kristupo; mažiausias, silpniausias iš jų visų, pablyškęs, kaip ir Juzukas, žiūri alkanomis akimis, seka menkiausią krustelėjimą; globė lyg nujausdama, kad jį kažkas bloga gali ištikti. Ir niekad jo nepašaukė taip šiurkščiai kaip Kazimierą — “Kazy!” arba kitą — “Konstantai!.. Eik tu, Konstantai”. Kristupėlis buvo geras ir patiklus, jos slapčiausia viltis, niekad jis nėra jai šiurkštaus žodžio pasakęs. Jeigu tėvas tebegyventų, tas gal jį ūdytų, bartų — tėvas myli kitaip, bet ne ji, motina, — tokie vaikai labiausiai šaukiasi jos meilės. Ir netiesa, kad visi jai lygūs, vienodi. Visuomet yra vienas mylimiausias, vienas, į kurį sudėta slapčiausia viltis.

Užgesinusi lempą, atsisėda užkrosnyje ant lovos ir ima melstis... Dar jos motinos nučiupinėti medžio gumuliukai, subraižyti, nusitrynę, ir ji beveik jaučia, kaip stabteldavo kokį gumburėlį ar įskilimą užčiuopę jos motinos pirštai, kad pasiklausytų aklinoje tyloje, kaip ir ji dabar...

Kitados jie laikė save šlėktomis. Dvi jos seserys Lenkijoje — kažin, ar dar gyvos, nei laiškų negauna, visas amželis — jokios žinios. Jadvyga ir Karolina.

Senutė mini jų vardus ir šiugžda šnibžda — šš... pš... Jeigu kas sumini Varšuvą ar Krokuvą, tiesiog nenustygsta: kaip čia jai įterpti, kad jos seserys gyvena ten, gal Varšuvoje, gal Krokuvoje. Seserys, kurių niekad nėra regėjusi. Visas kaimas žino, kad dvi jos seserys gyvena Lenkijoje, dvi seserys, apie kurias ji nuolat galvoja. Įsišnekėjusi parodys varinę ornamentuotą, laiko plėnimis aptrauktą dėžutę, kurioje dar motina karolius laikydavusi, dar jos prosenelė... Šnekės ji, čiupinėdama seną herbinį ženklą ir užrašą.

— Šlėktelės, — sušnabžda Vizgirda, versdamasis ant šono.

[9]

Kartais po miškų šukavimo ar medžioklės pas Vizgirdą užsuka Juodka, tolimas giminaitis. Abu jie šneka apsimesdami, kad apie giminystę nieko nežino, nors pokalbio tonas toks, jog, rodos, vienas kuris ims ir pasakys: “Juk mes antros eilės pusbrolių vaikai”.

Vakarėja. Blyškus kaip ligonio veidas dangus. Tokio blyškumo užlieta ir Vizgirdos troba laikraščiais apklijuotomis sienomis, išdubusia asla, stalu, ant kurio padėta degtinės butelis, skilandžio riekių, lašinių, agurkų. Juodka, batsiuvys Skarulis ir Apolinaras sėdi užstalėje ant suolo. Skarulis atsilaužia duonos. Didelių rankų nykščiai ilgi, užsirietę. Žiūrėdamas į jo rankas, taip ir matai, kaip tas nykštys braukia per peilio ašmenis, paima viniukus, prispaudžia padą... Apolinaras, augalotas, raudonu papurtusiu veidu, pašaipūnas, nepakeldamas galvos kemša lašinius. Iš pažiūros jis linksmas, geraširdis, bet, norint jį suprasti, reikia matyti, kokiomis akimis jis žiūri į jam patikusią moterį. Visi trys gerai nusiteikę. Skarulio veidas tiesiog švyti ramybe, gal net kiek iškilmingas, kaip žmogaus, atlikusio didelį darbą. Čia jie užsuko po sėkmingo miškų šukavimo.

— Visus jau baigiame išgaudyti, — sako Juodka.

Skarulis pritariamai linkteli. Apolinaras kemša galvos nepakeldamas. Jo veidas vis labiau rausta, — mat jis, nelaukdamas eilės, įsikliukina į savo stikliuką. Kad ir ką jie čia šnekėtų, jam, rodos, visai nesvarbu.

— Vieną smarkiai sužeistą nuvežė į ligoninę. Jei pagis — gal parodys, kur jų lizdas. Niekur nepasidės, turės parodyti, — ir Juodka siekia skilandžio.

Šnairuodamas į kampe sustatytus šautuvus, Vizgirda iš anksto apsiskelbia, kad jis nesidedąs nei prie vienų, nei prie kitų. Aš ne Kristupas, sako dirsteldamas pro langą.

Pasispaudęs po pažastimi duonos kepaliuką, Kristupas šią akimirką svirduliuoja nuo Vizgirdos kalno į savo namus. Galva nuleista, eina koja už kojos, gal kas atsitiko, pagalvoja Vizgirda. Reikėtų ir jį pašaukti, bet tiek to. Užtraukęs užuolaidėlę, kad niekas nepamatytų grįžtančio Kristupo, Vizgirda įbeda akis į Apolinarą. O tu kam “kačergą” nešioji, rodos, klausia jo žvilgsnis. Juodka sėdi veidą ranka parėmęs. Į šnekas jis leidžiasi nenorom. Ir žodžiai, ir gestai vangoki. Būtų čia užėjęs Kristupas, pagalvojo Vizgirda, bet... jis man neleistų pasišnekėti. Pagaliau klausia Apolinarą apie “kačergą”. Šis tik gūžteli — dar neprisikimšo, nesotus. Jo mėsingų lūpų kampučiuose žaidžia nežinia kam skirta pašaipa, o gal taip tik atrodo: jis visuomet toks — kandus, žodžio kišenėje neieškantis, tačiau kai šneka rimta, jam nėra kas veikia. Visi čia gaudo menkiausią Juodkos krustelėjimą, žodį. Baimingai pagarbios Vizgirdienės akys, Konstanto...

Po aslą zuja vaikai. Knieti jiems pačiupinėti kampe sustatytus šautuvus, šovinines... Ak, kad jiems visa tai duotų! Apautų molėtais batais, užmaukšlintų kailines kepures, užjuostų plačius diržus, prie jų pakabintų pistoletus!.. “Stok! Bėk! Šausiu! Rankas aukštyn!” — skardena jų balsai, kai trumpam išbėga laukan. Visi kaip apkvaitę.

Vizgirda priekabiai tebedirsčioja į vyrus.

— Žinai ką, Vizgirda, aš tau pasakysiu? — staiga prataria Juodka, padėdamas šakutę. — Kas ne kas, o tu jau geriau tylėtum. Manai, mes neprisimenam, kur tu karui baigiantis buvai? Nežinom? Gal jau užmiršai tą popietę, kai su kareiviais užsukom į tavo namus? Tavo pati, vos mus pamatė, žiūriu — aveles į tvartą bevaranti. Jetitararai, manau, tai bobos galva: pats vidurdienis, o ji aveles grūda į tvartą. Išsyk supratau, kur tu. Tiek to, manau, šį kartą neliesim, ateisiu vėliau, pasišnekėsim akis į akį, jeigu nesutiks, tada... Nebespėjau — kitur mane išsiuntė.

Vizgirdienė kaip ėjo prie stalo, taip ir sustingo: vienoje rankoje sūris, kitoje pieno puodynė. Dirst į galvą nuleidusį vyrą, dirst į Juodką.

— Eikš, eikš, — sako šis.

Staiga apsidžiaugusi, paskubomis ima šnekėti:

— Tai tu viską supratai, Juodka, Juodka. Aš vis mislijau, kodėl jis taip keistai šyptelėjo, pamatęs mane su avelėm. Ajajai, kiek man tada baimės buvo! Nebeišmanydama ko griebtis, puolu šen, puolu ten, staiga topt mintis: suginsiu į tvartą aveles, tada nepamanys, kad ten bunkeris, neieškos. Kad genu aveles, kad genu, o tu, Juodka, žiūri į mane ir juokies. Toks keistas man pasirodė tavo juokas, tik taip lengva kažkodėl pasidarė, nė pati nepajutau, kaip pasakiau: “Eik gryčion, nors pieno išgersi”. Ajajai, kaip aš tau dėkinga buvau, kad juos išvedei, nors iš pradžių galvojau: tu juos atitempei. Matai, kaip negali pažinti žmogaus, tik pamislyk. Ko gi murksai, — atsigręžia į vyrą, — kaip avinas? Įpilk, matai, kad tušti.

Vizgirda perbraukia ranka per veidą, akis, pasigręžia į langą. Nuo kalno driekiasi išblukusios kaip jo marškiniai ražienos. Pro kitą langą matyti toli ties horizontu plūduriuojantys parausvinti debesų tumulėliai. Link jų driekiasi plynas, mažais aptakiais pakilimais banguojantis rudens laukas, nutviekstas besileidžiančios saulės.

— Gerkit, vyrai, — suka akis į šoną: prieš jį pastėręs Skarulio veidas, taukuota, mėsingomis pražiotomis lūpomis Apolinaro burna — ir jis nebevalgo.

— Ne, — purto galvą Juodka. — Pikta, gėda: tavo kalne, štai ten, — mosteli kalno pusėn, — kareiviai apsikasė, galvas guldo. Už ką? Už tavo žemę, už mus. O tu bunkeryje tūnai. Kur aš ir atsidūriau, prie kokio stalo? Visi jūs laukiat, kad gatavą kas paduotų, o jūs tik čiupsit, griebsit.

— Tik ne aš. Aš niekad svetimo neėmiau...

— O mes imam, ką?

— Ale!.. — kilsteli galvą Vizgirda, bet niekas jo nenugirsta.

— Griebsi kaip geras, griebsi, o šitų mano žodžių nė prisimint nenorėsi.

Juodka patyli, įremia į Vizgirdą akis.

— O kas būtų, jeigu vokiečiai?..

— Blogai būtų. Viskas mums, galas. Bet čia dar kitokį apskaičiavimą kai kurie žmonės turėjo, — šneka tebežiūrėdamas pro langą Vizgirda. Dabar jo mintyse baltas, žilvičiais apaugęs vieškelis, juo burzgiančios mašinos.

— Kas gi turėjo? Plechavičius? Kiek vyrų per jį galvas paklojo! Buvai ant kapų, matei? Berods septyniolika vienoj gretoj suguldyta.

— Nebėr tų kapų, iškasti.

— Taip reikėjo. Štai ir spręskit, — sako po pauzės, — su kuo jums, kur. Jeigu ne mes! — žvilgteli į savo vyrus. — Et, ką su jumis kalbėti. Išgerk, Skaruli, ko tyli?

— Kad čia viskas man aišku. Jis prie žemės...

— Taip, aš ūkininkas, prie žemės, — atsišaukia Vizgirda.

— Žiūrėk tu man, — Apolinaras pastato savo stikliuką.

— Sėdėk, neverta, — mosteli Juodka. — Bailys — štai kas tu, — rodo į Vizgirdą.

— Aš?! Bailys? — stebisi Vizgirda.

— Aš komunistas, — sako Juodka. — Visa mūsų giminė. O tu kas esi? Ak, tiesa, ūkininkas. O samprotauji ne vien kaip ūkininkas. Kažkuo tu norėtum būti daugiau. Kovok už teisybę — pasirodysi. Šneki, urzgi. Tu neturi teisės taip šnekėti. Kristupas gal ir turi, tik ne tu. Ir nevaizduok avinėlio. Aš rimtai perspėju, prie vyrų.

— Kristupas... Ir šaulys buvo, ir šioks, ir toks... Konstantienės net akys blyksteli: jos čia šneka. Trepena, nekantrauja, kaip čia užsipulti Kristupą, tik žiopt žiopt, bet susitvardo: Juodka.jai autoritetas. Valdžia. Čia reikia žinoti, kada ir ką kalbėti.

— Buvo, bet kai pamatė, kas čia darosi, pirmas, nė šaukimo nelaukęs, į frontą išėjo.

Konstantienė lyg negirdėtų: tik lesa lesa lėkštutėje išsibarsčiusius skilandžio trupinius. Jos veidas pilkas pilkutėlis, Vizgirdienė net nusistebi, kiek daug jame raukšlių.

— O kas gi jis toks? — pagaliau nebeištveria. — Valkata, atskalūnas, girtuoklis. Mačiau, ir dabar girtas parėjo. Vėl gal su savo pačia pliekiasi.

Tačiau vyrai tokių jos žodžių kaip negirdi. Tik Konstanto veidas staiga ištįsta. Ė... negerai, gėda.

— Kai prisimenu, kaip Kristupas išėjo, dieve dieve, — pradeda Vizgirdienė. — Net ašaras traukia. Jo pati sėdi prie serbentėlio alpdama, du vaikelius apsikabinusi, o jis eina milinės skvernais plevėsuodamas, nė neatsisveikina. Su Elžbieta pabūk, sako man, kyšteldamas galvą pro duris. Nueinu — ji kad kūkčioja, kad verkia kvapo neatgaudama. Gal nebepasimatysim, sako. Bėgu, gal sulaikysiu. Kur tu jį sulaikysi, kad jis jau už kalno. Patekom iš namų išlėkė. Ir teisybė — nebepasimatė.

— Kad jis ir per karą ryšius su raudonaisiais palaikė, — kelia pirštą Konstantas. — Palaikė, aha, taigi. Ot, rizikingas buvo. Juk čia rizika, o kaipgi... nagi... — ima šnekėti Konstantas.

— Eik tu pliurpalai, pliurpalai, — nutildo jį pati, jusdama pritariantį Vizgirdienės žvilgsnį.

— Tokia moteris buvo Elžbieta, tokia moteris! — sako pastaroji.

— Kuo gi ji buvo geresnė? Iš kitokio molio drėbta? Ne tokia kaip visos? Ir su ja gyvendamas, pas kitas lakstė.

Vizgirdienė nužvelgia brolienę: kreivakojė, maža, trepena asloje veltiniais. Susilygins! Žiūrėk, kad balutė neatsirastų po kojom. Pasigirk dar, kad, kai Elžbieta sirgo, paskutinius grūdus iš jos aruodo vogei.

— Oi čia reikia žiūrėti, oi saugotis, kas svetimo... nors nagai ir niežti... — pradeda tinkamesnės progos įsikišti neradęs Konstantas.

— Nutilk! — trepteli koja Konstantienė.

Konstantas krūpteli, nudelbia akis, paskui, sutelkęs visą savo drąsumą, prataria:

— Ko tu ant manęs šūkalioji? Ar bloga aš ką pasakiau?

— Nutilk! — rikteli Konstantienė. — Nieko neišmanai, tai tylėk.

Juodka šypteli — eisiąs.

— Neik, dar pabūk, metas ankstyvas, — sodina Vizgirdienė.

Visi puola Juodką įkalbinėti.

Kažkokia jėga traukia vienus prie kitų, o suėję dėbčioja į kits kitą, ieško priekabių. Neblogi žmonės, o per savo kvailumą ar perdėtą atsargumą su pačiu velniu susideda. Bet kurį iš jų gali raškyti kaip lapelį, nors jie ir spygliuoti, dygūs.

Juodką domina tokie žmonės kaip Anupras: ūkio arkliai dvesia, o kalto niekas neranda. Domina Nakutis ir Konstantienė. O Kristupas? Ligi šiai dienai niekas nežino, kas tas Ambraziejus, su kuriuo buvo susidėjęs. “Į mano reikalus nesikišk, — atrėžė jis kartą Juodkai. — Aš į tavuosius nesikišu”. Dar neaišku, ar kartais pas juos neapsilanko Mykolas Mildžius. Kitas gal net taką, vedantį į jo buveinę, galėtų parodyti, bet parodys jie tau, sulauksi. Jeigu tik jų neliečia — ir gerai. Aną naktį supleškėjo Naglio sandėliai. Kurio trobesiai dabar laukia ugnies? Žinok, kad gudrus. Na, ko dabar spoksot? Apie jus galvoju. Koks gi tavo gyvenimas, Vizgirda? Kas tu, Konstantai? Vienas gyva baimė, kitas gerklę laido palaukėse, vaizduoja didvyrį, trečias krepšteli kaip peliūkštis ir vėl nutyla, ketvirtas kažko vis laukia, kažkur sėlina, penktas — priešiškumas visiems, ypač artimiesiems, lyg gyventų ne tarp žmonių. Visus į krūvą sudėjus — gyvatynas. Ar jie gali ko norėti visi iš karto? Kiekvienas sau, bet kai vieną kerti, aidas nueina per visus. O gal tik taip atrodo? Kitas gal džiaugiasi. Kas čia tokio įtarumo sėklą pasėjo? Ko jie pasidalinti negali? Kiekvienas nori prie kažko prasibrauti pirmas, bet kiti jį akylai sergsti.

Štai Kristupas. Tūkstančiai jam geriausių progų, jis čia priekyje, čia už nugarų, lyg kokios neregimos jėgos blaškomas. Niekad jam neateis į galvą stabtelti, pagalvoti, kokią būtų turėjęs naudą arba kiek prisidarė žalos, ką prarado.

(“Tu vis vaizduoji, — pasakė jam kartą Vizgirda. — Tu daug ką darai, kad kiti matytų. Visi jau įprato laukti, ką tu darysi, ką šūktelsi. Ir tu darai, žinodamas, kad kažko iš tavęs laukiama. Eini truputį pasigręždamas, manai, kad kas puls iš paskos. Jeigu ne suaugęs, tai vaikas...” — “Sūnelis, — pratarė Kristupas. — Lakūnu aš jį išmokysiu”. — “Tik pats, žiūrėk, galvos neįkišk”. — “Blogo aš niekam nedarau”. — “Visokių žmonių pasitaiko. Kitas nieko neklaus”. — “O aš žinau, Vizgirda... aš puikiai žinau — klaus”.

O gal čia dar kažkas yra, ko aš iš tikrųjų negaliu suprasti, galvoja Juodka, dirsteldamas į suolo kampe suverstas Vizgirdos knygpalaikes. O kartais kalbą pakreipia stačiai:

— Kodėl tau mūsų valdžia nepatinka? Priešais tu mus laikai, ar kaip čia yra?

— Nei priešas tu man esi, nei draugas.

— Žiūrėk tu man!

— Kokio velnio?! Piemuo dar buvai, kai aš veselę kėliau, dabar nosį rieti? Juodka kiek patylės ir vėl:

— Vis mišką kerti. Namą nori pasistatyti?

— Gal ir pasistatysiu, kas tau?

Tiek tarp jų kalbos. Juodka paima nuo suolo šautuvą, pačiupinėja, užsimaukšlina kepurę — ir per laukus. Ateis metas, Vizgirda ne šitaip šnekės. Iš Bartkaus Juodka yra patyręs, kokios jų gyvenimo laukia permainos.

Vizgirdai dar ilgai neišeis iš galvos tie pokalbiai. Skambės jo ausyse Juodkai pasakyti žodžiai — kaip drąsiai, protingai jis kalbėjo. Dabar jie ten, valsčiuje, pagalvos, prisimins Vizgirdą. Dar ne tiek jis pasakytų, tik nespėja: Juodka čia ilgai neužsibūna — pasisukinėja, apsidairo ir pro duris.

— Tu pats netiki tuo, ką šneki, — atsišaukia kartais nuo slenksčio Juodka. — Tu šitiek piktumo neturi. Žinau aš tokius, — šypteli.

Kokius gi “tokius”, murma Vizgirda, timpčiodamas kelnes. Su kuo jis čia dabar mane sulygino, kas aš jam — piemuo? Dar pienas jam nebuvo nuo lūpų nudžiūvęs, kai aš į vakaruškas eidavau, o dabar — “tokius”!..

Valsčiuje ant Bartkaus stalo stovi miestelio bei jo apylinkių maketėlis (Bernardėlis nulipdė). Nauji namai, fermos, skverai... Retkarčiais Bartkus ką nors pataiso, perkelia kokį namuką, įbeda prie jo stiebelį (medį) ar gonkas prilipdo. Tie plastmasiniai dirbinėliai nučiupinėti, patamsėję nuo pirštų. Jeigu kas pasidomi — tegu tik spėja klausytis. Vienu akimoju praplatėja šio miestelio aikštės bei gatvės, atsiveria šviesos užlieti skverai, sulapoja medžiai, sodinti dar šį rudenį, kai atveždavo sužeistus ir nukautus, o skarmaluoti vaikiščiai lėkdavo jų pasižiūrėti.

Bartkui patinka, kai reikia ką nors patraukti į savo pusę. Labiausiai jis vertina savo iškalbą, todėl yra kiek lengvatikis: pamatęs, kad žmogus ima pritariamai linkčioti, tariasi jį įtikinęs. Ne taip lengva čionykščius žmones įtikinti: jie klausosi, bet mąsto savo. Va jeigu jam ką pakuždėsi kaip paslaptį, jeigu leisi pajusti, kad jis daugiau už kitus pagerbtas — tada visas ausimis pavirs. Tačiau Bartkaus gyvenimiška patirtis gana menka. Iš prigimties jis tiesus. Entuziastingas. Rytais kiek pasimankštinęs, pakilnojęs svorius, patampęs aprūdijusį espanderį, prisėda prie geometrijos ar algebros vadovėlių. Labiausiai jis nekenčia plepių ir pašaipūnų. Lėtos galvosenos, bet atsitokėjęs vis save paragina, pratinas veikti greitai, ryžtingai. Štai dėl ko žiemą murkdosi eketėje ir kitokių keistų dalykų prasimano. “Reikia savo charakterį palenkti, valią ugdyti”, — mėgsta kartoti Bartkus, nes jo charakteris iš tikrųjų nepaklusnus. Senesni žmonės juokauja, kad jis kaip tas žemaičių arkliokas: jeigu paraginai kartą, temps ir temps, lėtai, nesidairydamas, nors vežimą pilną akmenų prikrauk, bet jeigu įkyriai prie tokio arklio landžiosi, gali jis ir krimstelti, gali taip užsispirti, kad nė iš vietos, nors ir kiek luptum; nesunku jį ir smagia ristele pavaryti, žinoma, jeigu mokėsi laikyti vadžias. Tačiau tai ne darbinis ir ne kermošinis arklys. Kieti raumenų tumulai, žvilganti oda. Jo nesukinkysi į porą su tais, kurie stovi atkraginę lūpas pūdymuose, nesukinkysi ir su sunkiosios veislės arkliu — tas temps, kad net braškės, o šitas tik valkčius tampys, o jeigu atsidurs poroje su kuinpalaikiu, vilks vienas, keliais žemę ardamas. Anksčiau tokie arkliai didelės paklausos neturėjo.

Radę tokį palyginimą (beje, jį pakišo Kazimieras), visi iš sykio apsiramino. Visur tik ir girdėti: “Žemaitukas... Ką žemaitukas pasakys...” Tačiau niekas nė nežino, kad Bartkus yra žemaitis. Bet... jeigu ne Bartkus, visa čia atrodytų kur kas blogiau: jau ir gatvelė pažvyruota, ir liepaičių šalikelėse mokiniai pasodino, čia viename ar kitame krašte ūkteli kuliamoji, suburzgia traktoriukas; tai prie sandėlių, tai prie kluonų būriuojasi vyrai, lūkuriuodami, kada atveš pirmuosius vežimus. Kol kas pro valsčiaus langelį atsiveriantis vaizdas gana nykus, ypač šį rytą.

Dar gerai neprašvito, rūkas, blausūs žibintai. Brėžias neryškūs namų kontūrai — aprūdijusi skarda, nešvarūs prieangiai. Apleistas malūnas, lentomis užkalta vaistinėlė su užrašu sienoje — Mockus.

Palei kiauro dviaukščio namo pamatus, kažko ieškodamas, zuja Skarulio vaikiščias. Ant laiptelių žiovaudamas rąžosi pats šeimininkas, už jo nugaros pro murziną langelį matyti, kaip dengia stalą: neluptos bulvės, valgys druskele apsibarstydami. Iš mažo, skuduru užkamšyto langelio į jį žvelgia kažkokios senės — gal Chaklovienės? — veidas ilga atsikišusia nosimi. Ir gaudžia, smarkiai gaudžia šleivakojo Inkaus įsupti miestelio bažnytėlės varpai, lekia purvais taškydamiesi vaikai į mokyklėlę, o virš Bartkaus galvos panelė mokytoja sėdi prie išklerusio pianino ir dainuoja.

“Šito, — mano Bartkus, — šito mes iš tavęs ir telaukėme”.

Kad tu būtum kunigėlis,

O aš būčiau davatka, —

traukia panelė mokytoja. Tyčia, norėdama jį paerzinti. Bet pabandyk prašnekinti — tik pečiais truktels, kasą atmes ir dings išklebusiuose laiptuose, plačiu sijonu suvėdavus. Girdi ją Bartkus ir keldamas, ir guldamas, ji visuomet tokia — lyg šaipytųsi. Štai ir negrūdink, žmogau, savo charakterio! Kol ją ten girdi ir jaučia per sieną, ypač vidurnakčiais ar vakarais, kai, stovėdama priešais veidrodį, paleidžia plaukus, kai staiga ten visi garsai nutyla, rodos, net sienos suklūsta, — ramybės jis neturėjo ir neturės.

Varstosi durys, tirštame rūke prie malūno burzgia zeimeris, jam nutilus, girdėti — šniokščia ištvinęs vanduo (lijo visą savaitę), sugirgžda ratai, skambčioja arklio pasagos. Virš bažnytėlės, boluojančios ant kalnelio tarp klevų, klykaudamos sukasi varnos. Mokykloje nuaidi varpelis, o vaikai vis dar tebeina. Išlekia iš kiemų, voždamiesi kepures ar sagstydamiesi faneriukes. Tokiais paryčiais čia dažnai atlekia nakties žinios, kraupios, stingdančios kraują. Kartais atveža nukautuosius, praneša apie gaisrus. Vis kas nors atsitinka naktį miškų glūdumoje, šalikelėse, ir čia, į šitą miestelį, naktis tiesia nagus, ir į valsčiaus langą ji švysteli tolimomis gaisrų pašvaistėmis, — daug ką Bartkus galėtų papasakoti tai merginai, nes niekas taip nesuartina žmonių kaip netikrumo jausmas. Gražus, spindintis mokytojos paveikslas brėžiasi Bartkaus širdyje. Bartkus būna su ja ne toks, koks yra: pasidaro atžarus, brutalus, beveik cinikas, — tačiau panelei mokytojai tai didelio įspūdžio nedaro.

Sustojęs prie langelio, ilgai žiūri į gatvę. Šio ryto garsai ramūs ir taikūs, žadina gerą nujautimą. Miestelis sakytum išplaukia iš atminties, kur visa be galo sena: ir ta bažnytėlė, ir varnų klyksmas vėlyvo rudens rytmečio brėkšmoje, ir vaikų balsai, ir šviesos languose, pro kuriuos gali pamatyti, kaip nudenginėjami stalai, klojamos lovos, išleidžiami iš namų vaikai ir vyrai. Ir netgi Bartkus šią niūrią akimirką nebetiki, kad ten, kur dabar stovi pajuodęs pašto namukas, švies baltas buitinio aptarnavimo mūras, prie jo glausis universalinė parduotuvė, valgykla, vaikų darželis... Netgi jis, Bartkus, kažkoks senas, blausus, atsitiktinis šitam gyvenime, stovi prie lango suspausta širdimi, lyg kas jį būtų įskaudinęs ar apvylęs. Kiek jau buvo tokių rytmečių, kiek meilės, vilčių, nusivylimų už tų langų, apšviestų lempomis, kiek naktų miestelio sienas skalbė tokia liūtis, kokia pylė šią naktį.

Iš keturių pusių čia subėga keliai, iš keturių pusių čia suteka laikas, kad sprogtų įžymiomis datomis kaip votys. Bartkus jau spėjo susipažinti su miestelio istorija. Turi ir jos liudininkų, senienų, pririnkęs.

Įkurtas miestelis XV amžiaus pradžioje, kai buvo padėti pamatiniai bažnyčios akmenys. Seniau toje vietoje buvusi alkavietė. Apie XVI amžiaus pabaigą čia buvęs pastatytas malūnas, nakvynės namai, kiek vėliau karšykla... Po naujo, būsimo miestelio maketu yra ir senojo miestelio žemėlapis, į jį turės būti atsižvelgta plečiant miestelį ir atstatant.

Šis mūras su aukšta ir plačia laiptų platforma surūdijusiais geležiniais turėklais yra administracinis pastatas gal net nuo aštuoniolikto amžiaus pradžios. 1831 metų sukilėliai čia buvo įsirengę štabą, čia jie posėdžiaudavo, kai jų pulkai puldinėdavo tai į vakarus, tai į rytus. Bene penkis kartus buvo pasitraukę ir vis grįždavo, tačiau įsitvirtinti nepajėgė. Pastato rūsiuose Bartkus aptiko ir keletą ano meto dokumentų. Miestelis buvo sukilimo židinys ir 1863 metais. Vieną Daukintį, gal Kazimiero prosenelio brolį ar pusbrolį, kazokai kardais užkapojo. Sukniubo jis prie senosios pavieškelės pušies, kur eina kelias į Šventiškes. Sako, gynėsi tas Daukintis žvyrduobėje, prie pušies, šautuvą viršum galvos iškėlęs. Net kelias minutes išsilaikęs: raiti kazokai apstoję ratu kerta iš vienos pusės, iš kitos — vis į šautuvą. Vienas, užjojęs už nugaros, kaip kirto — pusiau padalino. Paskutinės akimirkos lėtos mirties. Kas šmėstelėjo pasmerktojo akyse? Pilkšvas bažnytėlės bokštas, aukšta pušis, debesys, budelio veidas? Korė juos ant pušies, kapojo, kryžiavo, klupdė — vienas kalnas ir dabar vadinamas Kartuvių kalnu. Ir varnų klyksmai lyg nuo tų laikų tebeaidi, ir šitie sunkūs debesys iš švedmečio, iš sukilimų, iš baudžiavos. Ko stebėtis, kad dabar užpelkiečiai tokie: kreivi, sulinkę, akyse suplūktas tako ruoželis ar baltos rugių gubos kalne.

— Panele mokytoja, ar jūs girdite, panele mokytoja! — nebeištveria Bartkus. — Malonėkite kiek tyliau. Kodėl jūs tokia, panele mokytoja, pašaipi, puošni, apie nieką nenorite pagalvoti? Kas jūsų tėvas? Kur jūsų brolis, sesuo? Žinau, greitai nebebus to, kuo jūs gyvenate. Tai, ką jūs stengiatės išlaikyti, kuo puikuojate, sudūlės. Jūs miesčionė! Štai kas jūs, panele mokytoja. Aš jus gerai perpratau, — šaukia jis, — jūs miesčionė!

Dar ne taip jis šauks po keleto metų, grūmodamas kažkam ramentu, kai sugis iš pasalų paleistos kulkos sutrupinta kelio girnelė...

Bartkus vėl žvilgteli į pašto langą, kur skirsto laikraščius Elvyra. Vilkdamas prikimštą krepšį, išeina Užpelkių laiškanešys Strazdelis, kuprotas, smulkus žmogutis, tačiau judrus ir greitas. Kiek pasidairęs leidžiasi į savo kelionę. Ant aukštų cementinių laiptų išbėga našlė Beržienė su dideliu nikeliuotu praustuvu ir šliūkšteli paplavas per senuko galvą. Su portfeliais išeina du jos sūnūs — išsipustę, išdidūs, lyg ne purvinomis šito miestuko gatvelėmis vaikščiotų, lyg ne juos motina ką tik būtų papenėjusi neluptom bulvėm. Atkišusi į suodiną popierių suvyniotą valgį, pas savo vyrą lekia Skarulienė. Riesdamasis, lyg jį būtų prispaudęs reikalas, paskubomis rakina ūkinių prekių krautuvėlės duris Akuotėlis. Šmurkštelėjęs vidun, užsišauna. Tikriausiai su pilnu “žibalo bakeliu” atlėkė. Pavymui atšlitiniuoja dar kažkoks girtuoklis, pasibeldžia, bet ir jam atidaroma ne iš karto — ir tas, matyt, iš savo “bakelio” nuleis.

Ir smilksta tas “gazolis” ant stalų, maišosi su bulvių garais, lenda į vaikiščių burnas. Apčik! — nusičiaudi Bartkus ir kaip stovėjęs, su espanderiu, — buvo beketinąs kiek pasimankštinti prieš sėsdamas prie darbo — pasileidžia prie krautuvėlės: žmonės jie ar gyvuliai?!

[10]

Storas, kelias savaites gaubęs šiuos laukus rūko sluoksnis, tarsi kažkieno trūktelėtas, staiga prasiskyrė, ir properšose sužėravo dangus, vaiskus ir aukštas. Rytą, kai Kristupas su Kazimieru taisėsi žūklauti, rūko draikanos dar plaikstėsi įlomėlėse, o palei pietryčių horizontą, sužvarbę, išplakti vėjo, gūrino debesys; plieskėsi akinamai raudoni žaros spinduliai. Negrabiai jie čiupinėjo pajuodusius nuo liūčių namų prieangius, durų rankenas, slenksčius, paliktus laukuose plūgus, akėčias ir, prasiskverbę pro medžių viršūnes ten, kur Kristupas su Kazimieru kaišė pakulomis valties dugną, lyžtelėjo pajuodusius alksnių lapus, nuklojusius žemę, ir rodėsi, kad jie bemat apsitrauks šerkšnu, ir kai šitie vyrai eis su tinklais pievomis, jos bus baltutėlės nuo šalnos, ir bildės po kojomis gruodo sukaustyta žemė. Vien nuo tokios minties Kazimieras patrynė rankas ir susigūžė — tarsi stovėtų šarmotoje žolėje ant gruodo, kurio jau nebeįkąs akėčios nei plūgas.

Bet vidurdienį siūbteli lengvas, šiltas vėjelis. Malūnas stovi — nėra grūdų.

— Kaip išsemta, — sako Kristupas, klampodamas toli nuo krantų atsitraukusios upės vaga. Sąnašynai, supuvusių lapų krūvos, gurgždantys, dar nespėję apdžiūti akmenukai. Į nosį trenkia žuvų ir pūvančių žolių kvapas. Retkarčiais jo petys užkliudo palinkusį karkliuką, ir smulkūs it žuvelių žvynai lapai pabyra ant kepurės ir rūbų. Jis visas apsivėlęs voratinkliais. Dairosi čia į vandens išgraužtus krantus, čia į seklius duburius bei brastas ir papsi papirosą. Dažnai jam tenka stabčioti, kadangi tai šen, tai ten blyksteli didesnė žuvis. Stabtelėjęs mosteli Kazimierui — tyliau. Kiek atsilikęs stumiasi Kazimieras su valtele per akmenynus ir seklumas. Veide gyvas apmaudas. Norėtų šūktelti, kad palauktų, bet tyli — žuvis išbaidys.

Kristupas įsiropščia skardin, dairosi nuo kranto. Sietuvėlė it kaušas, išklotas juodais, tarsi aprūkusiais akmenukais, kvepia pirtim, kuri kitados čia stovėjo. Skersai ir išilgai šaudo iš gelmės lydekos, tamsios kaip tie akmenys ar vanduo, beveik perregimos.

Tirštoje suslūgusioje brastos maurų masėje blykčioja neįstengdamos išsipainioti žuvys — šapalai, kuojos... Būriais išplaukia iš palaužių, liuktų ir duburių. Atsargios, baikščios, pasiruošusios sprukti. Bet kelią joms pastoja tyliai tiesiamas tinklas. Ištiesę susėda ant kranto ir rūko, žiūrėdami į tinklą. Kristupas staiga atsistoja ir apmiršta: iš gelmės ką tik šovė didžiulė, tyliai tykojusi lydeka, čiupo kuoją, iš nasrų pažirę žvynai blykstelėjo baltu sūkuriu drumsto vandens tumuluose, ir lydeka dingo.

— Ar matei? — Kristupas šlapiais virpančiais pirštais išsiima iš burnos papirosą.

— Aha, — linkteli Kazimieras.

Susidilginęs ir susidraskęs iš krūmų išlenda Kristupo sūnus Juzukas. Atneša žvejams pietų — duonos, ąsotį pieno, bryzą kumpio. Kazimieras nugurkia seilę. Susėda valgyti. Kristupas ir valgydamas nenuleidžia akių nuo tinklo. Tik vanduo dar drumzlinas, tebeneša maurus ir šakas — prilaužė baidydami dubinais, — tebesisklaido žvynai. Sunku sužiūrėti, kiek pateko žuvų į tinklą. Šen ten blyksteli išsiversdamos pilvais ar šonais, timpteli plūdę, bet gali timptelti taip, jog tinklas bemat prisiplos prie dugno. Kristupas pasiruošęs bet kurią akimirką šokti į upę — tinklas senas, anos lydekos neišlaikytų. Tebežiūrėdamas į vandenį, atsilaužia duonos. Duoda vaikui.

— Laužk ir tu.

— Laužk laužk, — kiša duonos plutelę ir Kazimieras. Vaikas ginasi — sotus esąs. Eidamas pievomis, jis nugėrė gerą trečdalį ąsočio, tik, žinoma, to nesako.

Sėdi Juzukas, apsikabinęs rankomis murzinus kelius, įrėmęs į juos pasmakrę, ir žiūri į vyrus. Akys jo gilios, mėlynos. Drabužėliai aplipę širmo arklio plaukais — prieš eidamas čia dar kiek pajodinėjo, — galvoja, kaip jam kuo greičiau iš čia pasprukti, nes pubrolis Algimantas išėjo į ganyklą, tai ir jis ten lėks dar pasijodinėti.

— Algio ar nematei? — klausia Kazimieras (Algimantas yra jo sūnus). Juzukas papurto galvą — ne, nematęs. Su Algiu jis grįžo iš mokyklos, bet geriau tegu dėdė Kazimieras nežino, kur jo sūnus, — namo parvarys. Tačiau lėkti į laukus dar per anksti. Paėjėjęs atokėliau, palenda po karklu ir ima graibyti šapalus, turškiančius žolėse tarp akmenukų.

— Pasisaugokit! — sako po minutėlės, užsimodamas žuvelioku, kuris, nubrėžęs aukštą lanką, nukrito prie pat užkandžiaujančių vyrų.

— Greit lipk į krantą! Kam žuvis baidai? — tūžta Kazimieras: bjauri šiandien jo nuotaika. Visą pusdienį kalbino Kristupą, kad eitų dirbti brigadininku, bet šis kaip apdujęs: akių negali atitraukti nuo upės. Niekas jam daugiau nesvarbu, tik upė, vanduo ir žuvys. Ir vaikas. Vaiką jis myli.

Kazimieras sekiojo jam iš paskos, nebeišmanydamas kaip brolį prišnekinti. Kelis kartus buvo sakęs, kad Vizgirda jo vos neužmušęs kirviu, bet ir tie žodžiai Kristupo nepaveikė. Brolio balsas jam kaip vėjo šlamštimas žolėse.

— Ššš... — ir lenda upėn, atsargiai medelius praskirdamas.

Nebeištvėręs Kazimieras čiupo brolį už rankovės ir purtydamas ėmė rėkti į veidą — tegu mato: sugniaužtus kumščius; tegu jaučia: rūstybė, jėga. Bet Kristupas, nenuleisdamas akių nuo tinklo, tepasakė:

— Netrukdyk.

— Čia tokia nauda, gal tu aklas?! — šaukė Kazimieras.

— Tai ir eik, — atsakė Kristupas.

— Pats suprask — mano tokia šeima...

— O mano? — Kristupas pagalvojo apie Juzuką. — Nebenoriu aš pyktis su žmonėm, man jau užteks — prisikariavau.

Jie įsitaisė savo pievos iškyšuly po ieva, prie baigiančio išsekti liūno, kurio krantai šienapjūtės metu nukardavo serbentų kekėmis — juos raškydavo neatsigindami uodų, saujomis kimšdavo uogas į burną, — žvelgė į lėtai srūvantį vandenį, išsisklaidantį tolumoje šiltomis rudeninėmis ūkanomis. Aš visas ten, kur stovi geltoni miškai, pagalvojo Kristupas.

— Ar tu prisimeni mūsų tėvą? — paklausė jis Kazimierą.

— Aš jau geras pusbernis buvau, jau ardavau. Visi ūkio darbai ant mano pečių gulė. O tu ūkio darbų nė neparagavai. Į miestą išdūmei.

— Užtat dabar juos nori man suversti.

— Dabar visa kitaip, visa bendrai, jokio darbo tau dirbti nereikės, tu viršininkas, jodinėji sau ant žirgo švilpaudamas.

Kristupas nusikvatojo.

— Viršininkas, sakai? Buvau!.. Buvau dešimtininkas, buvau darbų vykdytojas... Aš juk... — ir, pasirausęs vidinėje švarko kišenėje, Kristupas parodė broliui kažkokį dokumentą. — Bet tu niekam apie tai neplepėk.

— Dabar kaip tik laikas tau atsigriebti.

— Man? Už ką? Jokios aš kaltės nejaučiu. Tiesus kaip styga buvo mano kelias, — šnekėjo Kristupas pakiliai, su jam būdingu patosu. — Ir jis baigiasi čia — grįžtu, iš kur prieš dvidešimt penkerius metus buvau išėjęs. Nors nežinau, gal man dar pavyks į miestą persikelti.

— Ko tu vis į miestą veržiesi? Pagyvenai jame — užteks. Būki dabar tarp mūsų. Visi čia savi, visi, su kuriais augai...

— Ne, nieko aš čia nebeatpažįstu. Tik upė, laukai...

— Šneki kaip vaikas.

Kurį laiką abu tylėjo.

Kristupas tik dabar atitraukia akis nuo upės; toks jausmas jį staiga apėmė — lyg jie būtų jauni. Susėdo dalgius padėję, kvepia šienas, čirškia žiogai. Lengvas malonus nuovargis. Tik ievų, kurios taip žydėdavo pavasariais, nebėra — jų vietoje išpuvę kelmai.

Paskui sakytum pasigirsta lietus: pila į medžių lapus, į vandenį, į lukštus, burbulai šokinėja ir dūžta perskelti lašų. Toks lietus nesiliauja ilgai, pila paromis, savaitėmis, ir piemenys turi sėdėti po medžiais ar būdose, drožinėdami švilpynes ar iš vandens lelijų kuokelių sukdami “sviestą”. Taip liūtingą dieną čia kadaise po pasvirusių karklų stogeliu sėdėjo Kristupas, taip dabar čia kartais sėdi karvę ar arklį ganydamas Juzukas — drožinėja, žiūri į vandenį. Dar ilgai čia lyjant po medžiais sėdės drožinėjantis vaikas. Visi trys dabar mato tą patį: klampų liūno atabradą, išpėduotą galvijų ir vaikų. Už jų nugarų kažkas sušlama ajeruose ir puola į vandenį.

— Ūdra, — sako Kazimieras.

— Būdavo jų ir anksčiau.

— Kad tik į tinklą nepakliūtų.

— Prisimeni, kartą man pro tarpukojį pralindo, — sako Kristupas.

— Ar tik ne Vizgirdos sietuvoje tada žuvavom?

— Aš irgi... kai meškeriojau, mačiau, — sako Juzukas. Visi, stovėdami ant kranto, žiūri į gilų urvą, iš kurio tumulais verčiasi vanduo.

— Ar tiesa, kad unguriai ėda žirnius?

— Ėda, vaike.

— Kartą einu per rasą… — pradeda pasakoti Kazimieras.

Paskui jie ištraukia tinklą, išpurto lapus, išrankioja šakaliukus... Ešeriukas, kurio niekaip neįstengia išnarplioti įmirkę Kazimiero pirštai, vėl sugadina jam nuotaiką.

Kristupas paliepia vaikui sukurti ugnelę. Kazimieras, kiek apšilęs prie laužo, atsikelia — eisiąs namo.

— Ką padarysi, — sako. — Nenori — nereikia. Apsieisim ir be tavęs. Paskui bus po laiko.

— Kam tu mane mokai, manai, kad aš nesuprantu? Iš menkiausio jūsų krepštelėjimo — viską matau. Man čia ir žiūrėti nėra ko: tu žlibinėji patamsiuose!

— Aš?!

— Tu, Kazimierai. Toks tu apsigimei.

— Griausmelis! Šitaip tu man pašnekėk. Aš visiškai nenesuprantu, ką tu misliji. Durnius tu! Durnius tu paskutinis.

— Jukš! — Kristupas nutveria tinklą, kurį Kazimieras buvo bepasiimąs.

— Gal tavo? Greit tu viską užmiršti, plikšiau! — šaukia lėkdamas atatupstom su tinklu Kazimieras.

— Pasprink tu savo tinklu! Visi jūs pasprinksit.

Spragsi žiežirbos, traška ugnelė, pūsčioja lengvas vėjukas, atnešdamas Užpelkio beržynėlio ūžesį, kurį protarpiais užgožia aukšto miško ošimas.

— Neliūdėk, vaike, — Kristupas brūkšteli per savo vaiko galvelę. — Ką padarysi, neliūdėk.

Juzukas sėdi, abiem rankom apsikabinęs nubraižytus kelius, palinkęs į priekį, žiūri, kaip godžiai ugnis ryja jo suneštus šapelius. Liūdnas ir gilus jo žvilgsnis. Kristupas vėl įsižiūri į vandenį. Akys blausios kaip liūčių išskalautas dangus, veidas apšepęs, įkritusiais skruostais, baltas baltutėlis — dar nespėjo atsigauti po šūvio.

Kažkur pamiškės pievose, sužvangindamas grandinę, šokteli arklys, pasigirsta balsas “kuzi, kuzi” — Kazimieras šaukia savo kumelaitę.

Žvejos tėvas su Juzuku ligi prietemos. Dviese. Senu skylėtu tinklu. Ir bus ta popietė ilga, sekli, pilna žuvų, maurų, dumblo ir supuvusių lapų kvapo. Kristupas irstysis po duburius, Juzukas lakstys jam iš paskos, padavinėdamas tinklą, degtukus, terbą ar dubiną, ir rankios tėvo išmetamas žuvis. Uždusęs, susidilginęs, kruvinai apsidraskęs veidą ir kojas, puldinės jis prie tėvo šauktas nešauktas. O tėvas klausinės, kaip sekasi mokykloje, pasakos, kaip seniau atrodė upės vaga, kur augo koks medis, kiek yra pagavęs žuvų...

Vaikas pamirš, kad čia ateidamas ketino lėkti ganyklon pasijodinėti. Nepagalvos apie tai ir pamatęs pievoje besiganančius arklius, tik pereis į kitą upės krantą, kad pusbrolis Algimantas jo nepastebėtų, nešūkteltų, neateitų čia, kur jie dviese su tėvu ir tik vanduo, žuvys... Ir visa, kas buvo tą dieną, vaiko širdyje kažkodėl susitelkė į tą prietemos akimirką, kai jis su terba ir dubinu stovėjo ant aukšto, pūvančiais kamienais nukloto skardžio, žiūrėdamas, kaip ten, žemai, mažoje kaip skiedra valtelėje, galynėjasi su grėsmingai šniokščiančia Šventosios srove jo tėvas. Čia jį smarkiai aprėkė kolūkio pirmininkė Konstantienė: ko prie darbo neina, brakonieriauja, bemat surašysianti aktą. Ji jau buvo besirausianti po rankinuką, bet, išgirdusi pušynėly kirvio dūžius, patekom pasileido sudrausti kito tvarkos pažeidėjo.

Nors ir kaip garsiai Konstantienė šaukė, bet Juzukas buvo tikras, kad ten, žemai, su srove besigalynėjantis tėvas brolienės balso negirdi. Staiga, apimtas neaiškios baimės, vaikas pasileido pavymui ir nustebo pamatęs, kad tėvas kaip niekur nieko riša prie kranto valtį.

— Kas atsitiko? Ko taip pridusęs atlėkei? — paklausė tėvas.

Vaikas nežinojo, ką atsakyti, neužsiminė ir apie Konstantienę. Tėvas uždėjo ranką jam ant peties, pasakė, kad dėl nieko, kol jie kartu, nesibaimintų, ir jiedu patraukė pievomis. Iš vienos pusės buvo upė, iš kitos — miškas, kurio viršūnėmis plaukė pratisas, nešantis tamsą ošimas ir tyliai skambantis tėvo balsas. Abiem jiem švietė gelstantys medžiai...

Brigadininku buvo išrinktas Užpelkis.

— Dabar tai bus, — pasakė Kazimieras Vizgirdai.

— Kas gi bus?

— Viskas, dabar jums viskas. Kriukis. Nė kilogramo grūdų nematysit. Ir Konstantienei kriukis.

Kazimiero akyse sublykčiojo ugnelės, ir Vizgirda, žiūrėdamas, kaip jis vietoje nebenustygsta, dar pagalvojo, kad bus vėl kažką sumanęs. Nei su Konstantiene — jai kad tik aktus pasirašinėti, kalbas sakyti, o iš kokios sakyklos, nesvarbu (tokia buvo Kazimiero nuomonė apie brolienę), nei su Užpelkiu ar Nakučiu (tie vieną dūdelę pučia) jiems esą nepakeliui. Vizgirda ilgai galvos apie tokius Kazimiero pasakymus, bet niekaip nesupras, ar savo galva Kazimieras vadovavosi, ar buvo kieno pamokytas. Neatsistebėjo jis ir Konstantiene: toks ją šišas buvo pagavęs! Su artimaisiais žmonėmis beveik ir nebesišnekėdavo, neturėjo kada — kasdien tai miestelin, tai rajonan. Rodės, kalnus nuvers. Gal kokį vyrą ji ten turi ar kas apdavė, negali būti, kad dėl kitko moteris taip persimainytų, sakydavo Vizgirda matydamas, kaip Konstantienė, pasispaudusi rankinuką po pažastim, susikišusi į muftelę rankas, lekia pavieškelin per kalną.

— Pamatysi, liksi gyvanašlis, — šnekėjo Vizgirdienė Konstantui.

— Ar ji bent į lovą gula su tavim? — klausinėjo Vizgirda.

Konstantas suko akis. Kaip įmanydamas teisino savo pačią: reikalais užsiėmusi, kur ten jai.

Konstantienė buvo apylinkės deputatė, moterų tarybos narė, įvairiausioms komisijoms priklausė... Tačiau labiausiai mėgo šnekėti susirinkimuose. Reikėjo matyti, kaip, užsigulusi ant tribūnos, ji šneka užpelkiečiams, peikia, bara, aiškina, kas ką daro blogai, kaip dabar reikia dirbti ir galvoti. O kokios jų laukiančios perspektyvos! Neslėpdavo — jie esą tamsūs, surambėję, apsamanoję kaip kelmai, dar nuo seno, nuo baudžiavos laikų, tas užsilikę, dar Tumas-Vaižgantas už tai juos gėdino; pastūmei — eina, nepastūmei — stovi vietoje, šnekėdavo ji, darydama reikšmingas pauzes tarp žodžių, kad būtų jiems kada pasamprotauti. Ir klausėsi jos visi, atkraginę smakrus, prasižioję, jausdami, kad iš tikrųjų vertai juos taip gėdina.

Tegu jie pirma susitvarko savo kiemus, sakydavo valdžiai Konstantienė, užveisia darželius, tegu skaito laikraščius. Prie visko, kas gera ir gražu, juos reikia palengva pratinti. Pradėti reikia nuo mažų dalykų, sakydavo ji iš kažkur nugirstus žodžius.

— Gal ir teisybę šneki, — kartą po ilgų jos įtikinėjimų sunkiai atsiduso Vizgirda, — bet kas iš to?

— O tu daryk taip, ir pamatysi.

— Aš darysiu, o kitas?

— Kitas, kitas! Į kitus ar žiūri, kai reikia nubėgti į tupyklą? Ar žiūri, a?

— Man regis, ne pagal tą dūdelę šoki, — nenusileido Vizgirda. — Lyg nuo tavęs visa pareitų. Yra galvos dar ten...

— Va va! — metėsi į patį sūkurį Konstantienė. — Yla visuomet iš maišo išlįs. Tu dar nė pats nežinai, ką pasakei, vis dar nesupranti, tyli... Nagi pagalvokim. Dar vis neaišku? Pats gi prisipažinai, kad neturi galvos, o aš bent su galva, su savo galva, Vizgirda!

Šnirpščiodamas nosimi, pradūlindavo pro šalį Nakutis. Pripuldavo prie jų Kristupienė ir, kiek pasiklausiusi, paaikčiojusi, pasimuisčiusi, pasiskeryčiojusi, lyg gintųsi nuo ją užpuolusių vapsvų, vapėdama “dieve tu dieve”, vėl lėkdavo prie gyvulių ar vaiko. Kurgi tavo dievas? — klausdavo ją Konstantienė, bet Kristupienė tik suplevėsuodavo rankomis. Eikit eikit! Kur tai matyta, kur tai girdėta, eikit eikit! — modavo paknopstom lėkdama į šalį.

Prieidavo prie jų Kainorius, Anupras, stabteldavo grįždamas iš spirito varyklos Kristupas — ten jis įsidarbino. Apšepęs, užsimaukšlinęs ant akių kepurės snapelį, pasiklausydavo jis keistai šypsodamasis ir lyg saulės akinamas. Visus Konstantienė sutelkdavo aplink save. Tik namie ją retai kada tematydavo. Ruošos darbai atiteko Konstantui. Pats jis virėsi ir valgį, tik nuo to valgio dažnai susukdavo vidurius, ir vakarais, sėdėdamas už stalo, Juzukas girdėdavo, kaip kažkas staiga subilda prieangy. Tai Konstantas šaudavo kaip kulka laukan, nespėjęs nė paprašyti, kad vaikas pastovėtų kieme, — mat dėdė bijojo tamsos. Pavalgęs vaikas eidavo į kitą trobos galą ir, sėdėdamas prie aprūkusios lempos su tilindžiuojančiomis krištolinėmis girliandomis, vartydavo laikraščius, ieškodamas straipsnelių apie “Spindulio” kolūkį. Konstantas iškirpdavo tas žinutes ir klijuodavo į mokyklinį Juzuko sąsiuvinį. Vaikas pastebėdavo, kad dėdė yra apimtas nerimo: tai į laikrodį dirstels, tai į langą, pro kurį matyti toli ant kalnelio degantis žiburys. Pasigirdus žingsniams, eidavo prieangin.

Kartais Konstantienė grįždavo net po vidurnakčio. Tylėdama nusiplėšdavo skarutę, nupurtydavo nuo bordinio palto lašus, paleisdavo prieš veidrodį plaukus, nė žodeliu neatsiliepdama į karčius vaikštinėjančio aplink Konstanto priekaištus. Argi taip galima? Dar kas patykos... Ji tylės ir staiga kad riktels!.. Visa Kristupo šeimyna pašokdavo iš miegų. Net Vizgirdos girdėdavo. Konstantas daugiau nepratardavo nė žodžio. Tesižino. Vaikštinėdavo sumetęs už nugaros rankas.

Ji grįždavo iš repeticijų. Naglio seklyčioje jie ruošė vakarėlį. Pamelžusios ožkas, ateidavo Brazdžiūnaitės, Oškutis, kartais nulėkdavo Vizgirdienė, Kazimiero Genovaitė, keletas pavieškelės bernų. Stigo artistų, ir Konstantienė vis suko galvą, ką prisišnekinti — net Vizgirdą ir Anuprą kalbino. Ilgai pačios įkalbinėtas, sutiko ir Konstantas — jis laikė save labai iškalbingu. Konstantienei grįžus, toliau repetuodavo namie, ir Kristupienė, žindydama kūdikį ar klodama lovas, dažnai išgirsdavo trankomų kėdžių bildesį, barnius. Jos nuostabai, šaukdavo ir daužydavo baldus Konstantas, kuris burnos prieš savo pačią praverti bijojo. Kartą priemenės tamsoje Kristupienė vos neapalpo iš išgąsčio, susidūrusi su skrybėlėtu juodais užsirietusiais ūsais vyrišku, kuris lėkė į kiemą klaikiai šaukdamas, kad jam paduotų karietą. Tai būta kažkokį ponaitį vaidinančio Konstanto.

— Jėzau Jėzau, kaip išsigandau, — kitą rytą Kristupienė pasakojo Vizgirdienei, — visą naktį drebėjau. Kaip šoko — abu kibirus ėdalo išvertė! Nešiau kiaulėms. Pakeliu galvą — stovi toks su ūsais... Jėzau Jėzau... Nebijok, mart, nebijok, girdžiu. Tik paskui supratau — Konstantas! Sakau, pasimaišė protas. Ir duris užsišoviau, ir langus užsidangsčiau. Jėzau Jėzau...

Bet į vaidinimą Konstantas neatėjo — gal vidurius susuko ar išsigando. Triumfo valandėlė, kuriai taip rūpestingai ir su išmanymu jį ruošė pati, praslinko pro šalį, ir paskui Konstantas ilgai dėl to apgailestavo, kurstydamas savy tuščią, niekuo nepagrįstą didžiavimąsi — kokias jis ten būtų išrėžęs oracijas.

Žiema praėjo repetuojant, ruošiant vakarėlius. Senesnieji, kurie dar prisiminė klojimų vakarones ir teatrus, mielai traukdavo pasižiūrėti, kaip linksminasi jaunimas — jų sūnūs ir dukros.

Tačiau pavasariop, prieš patį didįjį vaidinimą, vaikai, su margučiais rankose prilėkę prie klubo, net žioptelėjo iš nuostabos: išlaužtos durys, išdaužyti langai, suplėšytos dekoracijos, sukapoti kostiumai, skrybėlės, kasos... Aktyviausieji dalyviai gavo perspėjančius raštelius. Konstantas nebežinojo nė kur savo sąsiuvinį slėpti. Kaip kelnes pridėjęs, juokėsi Vizgirdienė.

Paskui tie skundai, revizijos. Ilgai niekas negalėjo suprasti, kas juos rašo. Konstantas nusišnekėjo tiek, kad ėmė kaltinti Nakutį su Užpelkiu. Jų čia darbas esąs, patys vagia, bet nori kaltę ant kitų suversti, — kėlė perdėm atsargų pirštą Konstantas. Kazimieras trynė rankas — dabar tokių dalykėlių bus atskleista! Jis Bartkui ir sakęs dar aną, pirmąjį vakarą: tegu neskiria bobos viršininku.

Nakučio veidas buvo kaip suakmenėjęs. Vaikščiojo su komisijom, rakinėjo svirnus, rodė Konstantienės parašus ir trūkčiojo pečiais, keldamas atsainų smakrą, — kas jam darbo, ką jis žinąs.

Stigo pašarų, reikėjo virvėmis kelti galvijus. Anupras supūdė pašarus. Konstantienė lakstė į rajoną, vildamasi, gal gaus paskolų. Tačiau įsiskolinta, matyt, buvo užtektinai. Netrukus pirmininkei buvo iškelta baudžiamoji byla. Aš ir sakau... Kiek sykių šnekėjau, kalbėjo Konstantas, nekišk kur nereikia nagų — nudegsi.

Nakučiui kas, ne jis kvitus pasirašinėjęs. Faktas prie fakto, byla prie bylos — pedantiškai visa buvo rankiojama rajono prokuratūroje. O jau kalbų! Prokuroras, sankcija, samdyti liudininkai, advokatai... — šitie žodžiai nenuėjo užpelkiečiams nuo lūpų. Vaikai matė, kaip, juos tariant, pūtėsi tėvų smilkiniuose gyslos, raudo sprandai. Jie statė save čia į Nakučio su Užpelkiu vietą, čia į Konstantienės ar prokuroro, arba staiga pasijusdavo besą svarbiausi teismo liudininkai, šūkaliojo: “Aš, jo vietoje būdamas...”, ir jų balsai imdavo griaudėti. “Jeigu mane paklaustų... — šnekėjo jie. — Prie jų stalo stovėdamas!..” — balsai pasidarydavo tokie, lyg iš tribūnos šnekėtų — gal nuo tų laikų ir priežodis “kaip iš tribūnos šneki” čia atsirado.

Nebuvo apylinkėje žmogaus, kuris nežinotų ko nors daugiau už kitus, — tą kiekvienas leisdavo pajusti savo šnekoje, nors prispirtas išsigindavo. Visų akys praplatėjo, ausys tapo budresnės. Buvo atsiversta teismo knygos, minima konstitucija, įstatymai.

Staiga kažkas prisiminė vieną pavakarį slenkančius pamiškėn vežimus, prisiminė, kaip Konstantienė kažkam paritus maišelį, kaip Nakutis liepęs pasirašyti fiktyvų aktą... Daugybė nešvarių dalykėlių išplaukė į paviršių.

Buvo pats polaidžio metas. Per ištvinusius upelius ir balas Konstantienė bėgiojo miestelin. Jos mostai pasidarė staigūs, ryžtingi, tarsi ji brautųsi pro apstojusią minią. Tik iš to žmonės nujautė, kad Konstantienė dar turi vilties. Visi faktai buvo prieš ją. Žinoma, ne vien ji čia kalta, bet kuo įrodysi?

Lyg kokios karštligės pagautas, visur sukaliojosi Kazimieras.

— Išnarplios... Visus siūlelius išnarplios, — šnekėjo jis.

— Gal ir tu čia nagelius prikišai, — nužiūrėjo jį Teklė Vizgirdienė, nė pati dar nenujausdama, kokia tiesa prašneko jos lūpomis. — Gal ką žinai, pasakyk, — kamantinėjo ji brolį.

— Gal ir žinau, bet dar ne laikas, — trynė jis rankas, tačiau kaimynų akių kažkodėl vengė. Kaltas, ne kitaip, galvojo Vizgirdienė.

Staiga visa atlėgo; buvo areštuoti Nakutis, Anupras, Užpelkis — parašų padirbinėjimas, fiktyvūs nurašymai... Vieną dieną Kazimieras atlėkė pas Konstantą ir ėmė šūkalioti: tegu jam, Kazimierui, Konstantas dabar dėkoja, tegu šliaužioja prieš jį, visi tegu nusivožia prieš jį kepures, šnekėjo pridusęs, baisiai jaudindamasis. Už ką gi? — nustebo atėjusi į Daukinčių kiemą Vizgirdienė. Ji dar klausianti už ką, ėmė šūkalioti Kazimieras. Esą, jeigu ne jis, Konstantienė jau seniai būtų sėdėjusi šaltojoje.

— Sibiras jai grėsė, Sibiras! — šaukė pasigręždamas į vieškelį.

— Tu taip nešūkaliok, dieve gink, — sudraudė Konstantas. Jo veidas buvo begaliniai sutrikęs.

— Ko gi dabar bijoti, ko? — šaukė į visus pasigręždamas Kazimieras. Dabar ką tik nori gali šnekėti, va... Ir jeigu ne jis, Kazimieras...

— Tai tu čia buvai nagelius prikišęs, — žingtelėjo prie jo Vizgirda. — Aš taip ir maniau — tu! — bedė pirštu Kazimierui į krūtinę. — Jis ir Kristupą būtų pardavęs.

Keistai šypsodamasis, juos stebėjo Kristupas, stebėjo prasižioję vaikiščiai.

— Tik nesusimuškit, — pasakė Teklė.

— Žaltys!.. — nusispjovė Vizgirda.

— Už ką gi?.. Už ką gi tu dabar taip Konstantienę gini? — paklausė savo vyrą Teklė. — Ar seniai čia ją plūdai paskutiniais žodžiais, ar seniai sakei, kad taip jai ir reikia? Gal nesakei, dabar gal ginsies?

Vėsčiodama rankomis, prie jų prilėkė Kristupienė, kalne suraudonavo Konstantienės skarutė — sparčiu žingsniu ji leidosi nuo vieškelio.

— Sakiau! — prašneko Vizgirda. — Sakiau ir sakysiu. Visa aš į akis sakau.

— Baisus čia daiktas, yra mat kuo džiaugtis. Ar čia tavo dorybė kokia? Ką gi tu turi per tokią dorybę? Didžiuojasi, šaukia...

— Nutilk, — subliuvo Vizgirda, — gerą tu turi brolį. Kas gi tu jam — advokatas? Šlėktelės. Melo aš nepakenčiu. Klastos ir melo. Va kas tave skundė, va! — pasakė Vizgirda Konstantienei, atskubėjusiai čia lyg gaisro gesinti. Po pažastimi pakištas apšiuręs rankinukas buvo išsipūtęs nuo dokumentų ir kvitų. Vizgirdienė buvo beatsigręžianti į ją, bet Kazimieras staiga žengė į rato vidurį:

— Na, sakiau... Dar aną, pirmąjį vakarą, Bartkui kalbėjau. Ir pačiai esu ne kartą sakęs teisybę, — atsigręžė jis į Konstantienę.

— Kaip šunys... — pakraipė galvą Kristupienė.

— Komedijos, — pritarė Kristupas. — Aš ir sakiau, — grįžtelėjo jis į Kazimierą, — nevaidinsiu aš tavo komedijose.

— Čia ne komedijos, nemanyk, — vėl įsikišo Vizgirda. — Jis būtų tave...

— Na ir kas? Baisus čia daiktas! Yra dėl ko taip rėkauti! — šypsojosi apšepusiu veidu Kristupas. — Eikim geriau į trobą.

— Zint, girdi, zint, — bambėjo iš kažkur atsiradęs Kainorius.

— Judas, — tarė Konstantienė.

Bet Kazimieras negirdėjo.

— Kaltina! Ji dar mane kaltina! — šūkaliojo jis. — O ar tu, broliene, žinai, kas skundus pradėjo rašyti? Nakutis! Tavo numylėtasai Nakutis. Kai pamatė, kad uodega skrunda... Visa laimė, kad aš įsikišau.

— Tai ko gi anksčiau nesakei, jeigu toks geras? — vėl šūktelėjo per visų galvas Vizgirda, tačiau Kazimieras lyg negirdėjęs dėstė toliau:

— Bartkus su Juodka man ir sako: papasakok, kaipgi ten iš tikrųjų yra, viską išklok. Na, aš žodelį, kitą, patys suprantat, kai vietoje, tinkamu laiku pasakai. Aš, brolien, nuo pat pirmos dienos buvau su tavim, tik žinojau, kad mums ta našta ne pagal pečius, va jeigu dar Kristupas...

Čia Konstantienė prapliupo tokiais keiksmais, kad Kazimieras iškart nutilo: jos garbė visam laikui suteršta, o jis dar teisuoliu čia dėsis. Kodėl jai į akis nepasakė, jeigu matė, kodėl nulėkė ten, kodėl neperspėjo, kodėl laukė, kada šitaip atsitiks, kas jai dabar iš šitokio Kazimiero įsikišimo. Tačiau Kazimieras tvirtino savo: Sibire ji dabar būtų, Sibire — štai kokius spąstus Nakutis buvo paspendęs. Jis dar ilgai būtų dievažijęsis, bet Konstantienė, bumbėdama — Judas, Judas, nuėjo trobon ir nusivilko savo puošnųjį karakulinį paltą su lapės apykakle. Daugiau ji jo niekad nebeužsivilks. Jos laukė siaurutė apibrizgusi šimtasiūlė nuzulintu į karvės papilvę petim, ėdaluoti kibirai ir naščiai. Iskarijotai… — šnabždėjo. Manė, tiek gero jiems padarys. O štai kuo jai atsimokėjo, štai kaip ją suprato, kaip parėmė. Bet ir šią akimirką ji neverkė — tokią kietą širdį turėjo ši moteris.

[11]

Taip pasibaigė tie netikrumo kupini metai, švystelėję žemoje užpelkiečių padangėje lyg meteoras, apnešdami jų veidus spindinčiomis iš kuliamųjų, iš purenamų smėliūkščių, iš vėtomų grūdų, kreivų takelių kilusiomis dulkėmis; išsisklaidė susigerdami į karpytus horizonto miškus, nuvilnydami į tolumas. Tik Vizgirda, tyliais pavakariais išėjęs kieman, vis klausysis, kažko dar lūkuriuos, regės nuo arklio prusnų nueinančius vandens ratilus, jam vis vaidensis, kad kažkur toli girioje kerta medžius, jų aidu jam alsuos šiltai gęstančios vakaro saulės apšviestas Maldonio skardis. Vėliau, kai Konstanto ar Kazimiero ranka grabinės grublėtą senatvės lazdelę, kai jie, stoviniuodami kiemuose, žvelgs į tolimą vieškelį — jis visuomet jiems buvo tolimas, — vieškelį, kuriuo kitados, kai jie dar buvo vaikai, matė traukiančias kaizerio ir caro kariuomenes, — nuolat minės šitą metą, kai didžiojo laiko sparnas buvo užkliudęs ir juos...

Ir jeigu kas rašys šio kolūkio kroniką, tegu pamini ankstyvą rytmetį, kai į tuščią Naglio seklyčią įspindo pirmasis spindulys, kai jis nuslydo palange, nučiuožė grindimis ir suvirpėjo ant nešvarių popierių, patiestų ant stalo, kurį buvo užgulę keletas vyrų ir moteris — gal tą akimirką Konstantienei šovė mintis pavadinti Spindulio vardu savo kolūkį? Tegu pamini blyškiaveidį Bernardą Bendorių, kuris tą rytą pravėrė stiklines prieangio duris, ir kaip jį Konstantienė sodino už stalo, pasakodama apie ūkio naujoves, tegu žvilgteli į jos veidą, koks jis buvo tą akimirką, kai žmonės išėjo į laukus, ir kaip bildėjo po jų kojomis šaltuko surakinta žemė, o aukštybėse pleveno vyturėliai, tegu aprašo tą giedrą, viltimi spindintį rytmetį ir kaip varstė Naglio prieangio duris Kazimieras, kaip ateidavo Vizgirda prašyti grūdų ar arklio, kaip vasaros pavakariais jaunimas ruošdavo gegužines ar plačioje sodo vejoje žaisdavo kamuoliu, kurį Juzukas vos spėdavo traukti iš kūdros, tegu aprašo didelį sodą ir pirmąją obuolių raškymo talką, kaip krovė obuolius vaikai, iš visų kiemų sukviesti į talką, ir tempė dėžes ant aukšto, kur vaisiai kvepėdavo ištraukti iš dėžių, ir kaip smigo į juos vaikiščių dantys. Tegu aprašo tą sodybą su plačiais svirnais, didžiuliu klojimu, tegu dar priduria, kad Kazimiero duktė Genovaitė kiek švepluodama, tačiau labai jausmingai plonu balsu vesdavo vakaronėse Paleisk, tėveli, lankon žirgelį, — ir bus labai daug pasakyta tiems, kurie matė ir prisimena tuos laikus, o nemačiusiems vargu ar visa išpasakosi...

Kaip daugelis ir tikėjosi, brigadininku pasidarė Kazimieras. Iš dalies jis atstojo ir pirmininką, kadangi naujasis čia pasirodydavo tiktai kad kokį vaikigalį bevelkant pėdą nutvertų ir gautų nusigerti, jis niekad “nematydavo”, ką jie daro — kaip kerta valdžios medžius, tempia iš klojimų šiaudus... Užtat buvo mėgstamas “už gerą širdį”. Kai jį vaišindavo, tokie jau apvalučiai, skaistūs, minkšti, patikliai žvilgančiomis meiliomis akutėmis būdavo jį sodinančių už stalo moterėlių veidai. Kazimieras keiksnojosi, spjaudėsi. Gal net kiek per daug orus jis buvo — už tai žmonės mėgdavo jį pašiepti, — bet niekad nesileisdavo šitaip vaišinamas. Pamažu pašaipūnai atlėgo.

— Pėdą padėk! — pasakė kartą Kazimieras avižas iš pamiškės tempiančiam Juzukui.

— Gal gaila?

— Padėk. Kas vogti tave pamokė? Tėvas? Tėvas tavęs niekad šio nemokys. Pats? Savo triušiams velki? Padėk. Ir kad niekad daugiau nematyčiau.

Tokius žodžius iš jo kartą išgirdo ir Kristupienė ir Konstantas, Vizgirdienė, ir toks nebesuprantamas jai pasidarė brolis, toks svetimas, kad net apsiašarojo. Tačiau Kazimieras primynė batu rugių pėdą, kurį sesuo buvo vėl beimanti, ir reikliai, įsakmiai pakartojo:

— Padėk. Paskutinį kartą tave perspėju. — Ir nuėjo, palikęs ją laukuose stovinčią prie to pėdo, besidairančią po pamiškes, kurios staiga apsitraukė pilkšvu, šaltu, dilginančiu širdį dūmeliu.

— Padėk, ir viskas, — aidėjo ausyse brolio balsas.

Šviesią balandžio dieną, kai į langus beldėsi brinkstantys pumpurai, o dangus buvo aukštas, mėlynas, nors pažeme siaudė sausi, sparčiai drėgmę džiovinantys vėjai, pasklido žinia: kažkur mieste nusižudė Vygandas Mildžius. Keletą savaičių prieš mirtį rašytame dienoraštyje, kurį skaitydami visi gūžčiojo pečiais, mažai ką teįstengdami suprasti, jis šaukte šaukėsi kažkokios atgailos, meldė kažkokių nuolaidų, galbūt net meilės, kurios nepatyrė vaikystėje savanaudžio tėvo namuose. Kai kas net buvo linkę manyti, kad savo beprasme mirtimi Vygandas norėjęs atpirkti brolio kaltę — ji pernelyg slėgusi jo pečius. Visus ta mintis kaip nors užgavo — vienus erzino bet kokios šnekos apie Vygandą, kiti šnibždėjosi pakampėmis, bet niekas kažkodėl nenorėjo pripažinti, kad jis iš tikrųjų pateko į skaudžią, neįveikiamą aklavietę, tiesiogiai niekas nebuvo kaltas dėl jo mirties, ir pats Vygandas nieko nekaltino, tačiau daug kas ant jo tūžo, niekino jį, tarsi jis taip pasielgęs būtų tik iš kokio keršto ar silpnumo. Vygandas buvo kur kas stipresnis ir protingesnis, nei daugelis manė, ir ne toks ambicingas, juo labiau piktavalis, kokį jį vaizdavosi. Tačiau, nėra ko slėpti, kai kuriuose keletas savaičių prieš mirtį rašytuose Vygando žodžiuose prasiveržia ir bejėgiškas apmaudas bei kartėlis.

“... Aš tūnojau kamputyje lyg koks prasikaltėlis, — rašė jis. — Aš buvau nuolankus ir nusižeminęs, bet vis vien kažkuo kliuvau. Man negailėjo grubių žodžių, smaigstė ant nuogo kūno etiketes, mat jiems niekas etikečių nesmaigstys, jie visuomet kažkur vidury, patenkinti savimi, jokių tobulybių nesiekia, netgi tuo didžiuojasi, ir čia daug progos pasireikšti gana abejotinam sąmojui, kuris, reikia pripažinti, turi gana didelį pasisekimą. Tačiau gana širsti — nieko vis vien neperkalbėsi, nepaveiksi, tik liksi juokingas ir dar labiau apgailėtinas, — rašė jis, kreipdamasis į save čia antruoju, čia trečiuoju asmeniu.

Tyras tu, aš žinau, galuojiesi dėl savo skaistybės, kas tau belieka. O man sako — nežinau dialektikos. Čia ne dialektika, čia žmogus. Arba — arba, apsispręsk. Būti ar nebūti — štai klausimas, — šaukė Vygandas Mildžius į kitados taip aidžias, bet staiga apkurtusias ir niūrias savo tolumas.

Kitas taip ir nugyvena amžių, lyg seniai būtų apsisprendęs, ir, nė pats to neįtardamas, kartais pasijuokia iš savęs, painkščia, geraširdiškai leidžia pasišaipyt kitiems. Arba kaltas teisinasi: taip reikia, taip turi būti, aš kitaip negaliu. Pašaliečiai šaiposi iš jo, niekina, gailisi, neapkenčia, kol jis pašoka ir subliūva: supraskite pagaliau, aš kitaip negaliu. Ko jūs prie manęs prikibote, eikit šalin, prašo jis. Viena jis jaučia ir žino: jeigu nepaklus vidiniam imperatyvui, visas jo gyvenimas neteks prasmės, ne vien jo — galas viskam. Taip jam kartais atrodo, tokią svarbą jis teikia savo gyvenimui. Gal jis pernelyg didelis savimyla ar garbėtroška, mūsų laikas tokių nebegali pakęsti, ir vis dėlto pernelyg tyčiotis iš tokio nereikia, ne vien save teisindamas ir gindamas, tai sakau. Yra tokia žmonių atmaina: jie galėtų būti gudrūs, protingi, o gyvena tyliai, atsidavę kažkam, pasiaukoję, su lengvabūdžiais gudreivom jiems nepakeliui, ir kartais stebiesi, kaip žmogus nesupranta žmogaus, kokia neperžengiama bedugnė juos skiria. Kitas taip ir pragyvena atšiaurus, ydingas, nesuprastas, besispyriodamas, negirdėjęs nė žodelyčio, kuris paliudytų, kad yra vertinamas ir gerbiamas, — tai kartais ateina vėliau, jį “atranda”; ir, tik visą jo gyvenimą patyrinėjus, atsižvelgiant į tai, ko jis siekė kas žingsnis, kas minutėlė, pasvėrus jo gerus ir blogus darbus, tai, ko jis kažkodėl išsižadėdavo, ką ignoruodavo, paaiškėja, kad čia ne vien tik keistybių ir ydų būta — būta kažko daugiau.

Rašau ir pats savim stebiuosi — kokie niekai, argi vien tik dėl to man taip ankšta, nors kartais rodosi — ne vien save aš ginu (matote, koks skaistuolis!) ir teisinu. Bet kas man padėkos (ir vėl! — komentuoja kiekvieną mano žodį kažkas begaliniai man priešiškas ir nepatiklus)?

Tačiau viena visa širdimi, visom savo prigimties galiom aš supratau: už gėrį ir grožį — o tai turi būti neatsiejama — reikia žūtbūtinai kovoti kas mirksnį, nesidairant į kitus, nes kiekviena uždelsta minutė — žvilgsnis į šalį, į tai, ką galvoja kitas. Prasideda derybos, samprotavimai. Jie užkrečia. Kuo toliau, tuo labiau jie man ėmė patikti, vis jautresnis dariausi tokioms abstraktybėms, kokias štai dabar rašau ir kurios bemat kristalizuojasi, įstringa kažkur galugerklyje ir tirpsta, lydosi, užliedamos visą kūną kažkokia jaukia, tonizuojančia šiluma. Bet tai tik pasiteisinimai, sofizmai, gražbylystės, turinčios pernelyg jau dideles pretenzijas, galinčios ir paguosti, ir nuraminti, ir... Daug ką galinčios, o ypač taip išgražinti tave patį, kad tu, ak, kaip save įsimylėsi, teliks tik aikčioti, tarsi kokio pernelyg brangaus, gaivinančio, jeigu ne švento, gėrimo taurę neštumei, gėrimo, be kurio visi nutrokštų, uždustų; matyt, aš taip ir gyvenau, kas žino, gal taip buvo prieita aklavietė — ji tokiame kelyje neišvengiama.

Nežinau kodėl, bet visa, kas, mano supratimu (gal taip ir likau nepataisomas romantikas), galėtų būti didu, darosi blausu, liguista, polemiška arba vidutiniška. Patenkintos, tvirtai stovinčios ant kojų, besimėgaujančios savo galia vidutinybės bijau, žinau, kokia ji apsukri, kaip moka visur prisitaikyti, prigyti, išsikeroti, kokia ji neįveikiama, akla ir kurčia; bijau kažko atšiauraus, abejingo svetimam skausmui ir pragaiščiai, skubančio tai apšaukti kažkuo svetimu, individualiu ar dar blogiau. Atskiro individo poelgiuose, net pačiuose nesavanaudiškiausiuose, ar kaip juos pavadintume, nebenorima kažkodėl matyti to, kas jį pateisintų ar iškeltų. Istorinė logika čia tinka nepriekaištingai: išdidi romantikų dvasia virto simbolistų skausmu, mįslingumu, pilkumu, naktiniais šnaresiais, skaudžiomis žaromis, įsiklausymu; paskui — triukšmas, sprogimas, formų ir logikos laužymas, šauksmai, pasąmonės chimeros, pernelyg kandi ir nepakanti ironija, priešmirtinis sarkazmas, susvetimėjimo nuošalumas, kai niekas niekam nebesvarbu, kai egzistuoja kiekvienas sau, užsisklendęs, nekreipdamas jokio dėmesio į kitą, darydamas kažką nesuprantama, kas kažkaip liečia ir kitą, tave, bet kaip — nesuprasi. Visa pabira, mechaniška, nutrūkę tvirtesni saitai. Bet gana apie tai. Tokia tema seniai man neduoda ramybės, jau netgi ruošiausi rašyti disertaciją, kaupiau medžiagą, studijavau visas meno rūšis, kiek čia galima dar niekieno nepastebėtų dalykų atrasti, bet vėl... Vėl aš noriu per daug.

Pučia pumpurus brandinantis pavasario vėjas, dangus vaiskus ir aukštas, vėlei dosnus sėjėjas skalsią sėklą pabers... Pasilenkiu prie tavęs kaip prie šulinio, kuriame blykčioja tavaruoja žvaigždės, — kvapas samanų, pūvančios medienos, gyvastingos žolės ir lauko skalūnų. Kur jis vadina, kur šaukia? Kodėl jis taip dirgina uoslę? O kartais iš ten žvelgia šviesus vidurdienis ir debesys, balti, lengvučiai.

Arba girdžiu, kaip šniokščia liūtys. Vėjas šiaušia šiaudinius, lopytų kelių nuzulintus, nučiupinėtus stogus, sodietis nuima kartį, padeda į palėpę kopėčias ir virves. Kaip traukia akis visa, ką jis daro, kokius liečia daiktus, gal todėl, kad viso to greitai jau nebeliks. Kaip laikas spartėja! Visko, kam aš ruošiausi, ką ketinau daryti, jau nebereikia. Kas nesuspėja su savo laiku, tas suserga praeitimi, visa jam darosi nebesuprantama, svetima...

Žemi pasmurgę debesų skutai, vėjas gena ir gena juos link Akropolio. Liūtys Šiaurės Lietuvoje, iš visų pasaulio kraštų atginti debesys pila lietų, liūtingoje prieblandoje vaiko akys. Tarsi iš kiauro maišo liūtis. O ėdantis širdį liūdesy, o begaline širdperša! Po kokiais žvaigždynų išsidėstymais, kur dabar tavoji lemtis, kur tavo sielos polėkis?..”

Vygando Mildžiaus laidotuvėse teleido dalyvauti tiems, kurie atlydėjo karstą iš miesto. Tokių, be orkestro, buvo negausus būrelis. Kristupas Daukintis sekė iš paskos, gerokai nuo palydinčiųjų atsilikęs. Tačiau kai po gedulingojo Rekviem užgrojo maršą — atvykusiųjų iš miesto orkestrantų staigmena, už kurią nuo rajono valdžios gerokai kliuvo apylinkės valdžiai, — visiems akyse staiga aptemo. Kristupas nebežinojo, nei kur einąs, nei ką darąs — svirduliuodamas prasibrovė prie duobės ir pirmas ant karsto užpylė saują smėlio.

Grįžęs namo, nusviedė į gryčios galą kepurę, užsikniaubė ant palangės ir ilgai žiūrėjo į sauso vėjo siūruojamus medžių pumpurus.

Atėjo laikas ir Bernardui iškeliauti iš čia. Per tuos keletą metų jis gerokai pasikeitė: sutvirtėjo, kai ką perėmė iš Juodkos, Skarulio bei kitų, kai ką iš jo perėmė jie. Jis tarsi išspinduliavo tai, kas kitados jame netilpo, akys prarado tą kiek karštligišką žvilgesį, kai gerai regima viena kokia reiškinio pusė ir manoma, kad čia jau esmė, daugiau nė šnekėti nebėra apie ką, nė ginčytis neverta.

Kai Juodka Bernardui užsiminė apie Vygandą, jis tik palingavo galva.

— Ko tam žmogui reikėjo? Ko stigo? — stebėjosi kimšdamas į kuprinę savo daiktus.

— Aš ir sakiau, — Juodka žiūrėjo į apzulintą kuprinę, į panešiotus rūbus, kuriuos kimšo Bernardas. — Ir Tautginas Maištas sakė, kad su juo reikėjo va taip, — papurtė rankomis.

— Geriau patylėtum. Gal dar pasakysi, kad Tautginas Maištas buvo už mus teisesnis? Kurgi mes būtume nuėję paskui jį? — Bernardas atsistojo ir pažvelgė pro langą: šiltos vakarėjančios saulės nutviekstu šlaitu ropojo traktoriukas, keldamas dulkes; nešamos vėjo, jos sklaidėsi prie baigiančios pajuosti bažnytėlės. Priešais vėrėsi laukiančios darbščių rankų laukų platumos.

Kiek kitados šioje būstinėje buvo kalbų, šūkčiojimų, krenkščiojimų, atsidūsėjimų, keiksmų! Prakaito prisigėrusių drabužių ir autų tvaikas, tabako dūmų kamuoliai, gultų girgždėjimas, česnakų, svogūnų kvapas, kaulus smelkianti drėgmė, šerkšnoti rytai, rogių pravėžos, pamiškėse besisklaidantis parako ir karbido kvapas...

Ant purvino, išdilusio nuo batų slenksčio, tarsi nebedrįsdamas pasislinkti tolėliau, geso šiltas šviesos ruoželis, jame, lyg kieno nematomų rankų glostomas, prisimerkęs nuo saulės, tyliai murkavo kačiukas, sotus, pilnas, matyt, anos baikščios kaip žebenkštis katės vaikas — ji nuolat čia šmižinėdavo, taikydamasi ką nutverti ir išsprukti pro duris, — kokį juoką ji kartą čia sukėlė taip sprukdama...

Keletą metų, iki juostos klimpdami į sniegus, per pelkes ir raistus jie gainiojosi besibaigiantį, tačiau dar piktą ir nuožmų priešą. Kulkos jį smaigstė prie žemės, kaip skiedros lėkė jo drabužių skutai, jo ieškodavo rūsiuose, šiaudų šalinėse, peluose, dirsčiojo į virtuves, drausdami kalėdinius ar velykinius valgius, uostinėdavo bliūdelius ir lėkštes, nors Bernardas prieš daug ką protestavo, kiek įstengdamas darė visa, kad tokių kraštutinumų būtų išvengta.

Vieną akimirką Bernardui net pasivaideno, kad paskutiniai priešininko bastionai paimti — pasidavė, susmego į žemę, ir nebesinorėjo jam pakelti nuo grindų tos kuprinės, užsimesti jos ant pečių, bet vėlgi — pareiga. Reikia. Reikia.

Žvilgtelėjo į Juodką, pasitaisė kepurės snapelį ir — aida, šnekindamas vaikiščius, lekiančius iš kiemų ir patvorių. Markstydamiesi nuo saulės, jie sekė paskui Bernardą, pasakodami būtas nebūtas istorijas. Kelias, kelias; kelio dulkės, sėdančios ant drabužių ir medžių, viršūnėse virpanti šviesa, šviesa ant pavasarinių laukų...

Bernardas ėjo tuo keliu smagiai švilpiniuodamas, kiek krypčiodamas pečiais, — jo laukė platesnio masto darbai...

AIDAS

[1]

Tą rudenį Kristupo sūnus Juzukas pradėjo lankyti mokyklą.

Sėdi jis paskutiniame suole, prie lango, užsiglaudęs už mokinių nugarų. Kad jį pamatytų, mokytojai reikia paėjėti į šalį ar pasistiebti. Tai smulkutis vaikas, rimtomis išraiškingomis akimis, kuriose šmėkščioja kažkoks graudus atskirtumas. Pašauktas krūpteli ir, stengdamasis sutelkti paniškai išbėgiojusias mintis, įtemptai žiūri į šoną. Vengia svetimo žvilgsnio, taupūs žodžiai, kuriuos jis pasako, tarsi kokio ilgo, tylaus dialogo nuotrupos. Turi įprotį pasiremti kumšteliu skruostą, bet užduotis stengiasi atlikti kuo rūpestingiau.

Dabar jis rašo brūkšnelius ir kilputes. Nepaklūsta jos vaikui. Susigūžusios, susiraičiusios. Bet darbuojasi jis atkakliai. Iš to, kaip laiko plunksnakotį, kaip spaudžia lūpas, matyti, kad susidoros. Pasikreipęs pasigėri tuo, ką parašė, ir vėl kimba į darbą.

Švarutėlis, balta krakmolyta apykakle, pilkšvu, smaugtu per liemenį švarkeliu varinėmis sagomis. Pasiūtas švarkelis gana įmantriai, net stilingai, savo darbą gerai išmanančio siuvėjo, tačiau gal platokas; stropiai išvalytas ir išlygintas, nuo lyginimo kiek apdilęs, vietomis užlopytas, gerokai apkapotas kandžių. Žvilgtelėjęs į vaiką, taip ir matai kažkokią moterį, kuri klupinėdama matavo tą švarkelį, perkėlinėjo sagas, siuvo apykaklę. Pretenzijos į elegantiškumą, neblogas skonis, rūpestingumas ir... skurdas. Vaikiščiai tą pastebėjo išsyk. Pasitiko šaukdami: “Frantas, kantas, stiliagiokas”.

Mokytoja kelis kartus kvietė Juzuką prie lentos. Kol jis ten sukaliojosi, spėjo gerai įsižiūrėti švarkelio sukirpimą, net nusibraižė. Ji turi panašaus augumo sūnų ir pasiūs jam tokį pat švarkelį. Paskui paprašė, kad ištiestų rankas — ar švarūs nagai; buvo švarūs, bet apkramtinėti. Pamatė, kad rankovės per trumpos — išaugtinis. Tvokstelėjo dūlėsiais ir brangiais kvepalais. Tą kostiumėlį senoji Daukintienė ištraukė iš geležiniais lankais suveržtos komodos. Kažkada jį nešiojo pusbrolis, kurio sesuo buvo ištekėjusi už nagingo siuvėjo, sergančio džiova. Taigi švarkelis dar trenkia kreida, kalkėmis, medžiagos svilėsiais bei garais, kurie virsdavo iš po lygintuvo, — vaikas mėgdavo sėdėti prie siuvėjo stalo ir stebėti, kaip šis karpo, žymi kreida medžiagą, dygsniuoja, lygina.

Paklusnus tas vaikas — ką jam pasako, tą jis ir daro. Mokytoja jį kiek pakreipė, kad nesikūprintų, ir jis tebesėdi kaip paliktas; liepia imti plunksnakotį — ima, liepia rašyti — rašo, padėti plunksnakotį — padeda, bet taip, kad nė garselio. Padėjęs dar apsidairo — ar neišgirdo. Kitoks nei visi vaikai. Tie rėkia, šaukia, kiša prikeverzotus sąsiuvinius — iš karto matyti, kad tėvai jais atsigėrėti negali. O šito nelepino: kol pats nebus patenkintas savo darbu, niekam nerodys.

Pajutęs, kad mokytoja stovi už nugaros ir žiūri, vaikas visai sutrinka, dar rašalo lašas nutykšta, visas iškaista, bando paslėpti sąsiuvinį, išterlioja.

Dvelkteldama gaiva ir kvepalais — taip kvepėdavo ir jo teta (ji dirbo parfumerijos krautuvėlėje), — mokytoja pasilenkia prie dūstančio iš gėdos vaiko, suspaudžia degančią letenėlę ir plačiu mostu parašo vieną kilpelę, kitą, keletą raidžių, žodį “Mama”, perskaito pusbalsiu. Švelnus jos balsas ir melodingas.

Kitados ji mokėsi muzikos, mėgsta solfedžiuoti, skambina pianinu, tačiau labiausiai jai patikdavo dailiai, kaligrafiškai, mėgdžiojant senovinį raštą, rašyti gaidas ir raides.

Iš inercijos Juzukas brūkšteli keletą raidžių, tokių, kokias parašė mokytoja, ir pats nustemba, kad tokias gražias parašė. Beveik kaip mokytojos. Paskui ir vėl jam pradeda nebesisekti.

— Taip nesistenk, nespausk plunksnos, — sako mokytoja, — rašyk negalvodamas.

Per kitą pamoką jie išmoksta keletą dainos posmelių.

Žalios lankos žalios girios,

Sodai lūžta obuoliais, —

dainuoja mokytoja. Gražiai dainuoja. Ir galvos, ir viso kūno, net rankų judesiai tokie, tarsi kas juos keltų, — lengvi, smagūs, padrąsinantys. Ir lyg nori tos melodijos taktu lėkti žirgai, ant kurių sėdi raiteliai. Bet kitos eilutės Juzukui nepatinka.

Pro langą jis regi vaikų išlaužytas sodo obelis, siaurutį pievos ruoželį palei upokšnį, iš kurio pertraukų metu jie geria vandenį, mato vieškeliu tempiantį vežėčias kuinpalaikį ir beveik užuodžia pro dulkes arkliašūdžių kvapą; mato bulvienojuose stoviniuojančius žmones, bet kurgi tie dainoje minimi šaunūs vyrai? Nė vieno jis nėra matęs tokio. O daina galėtų būti graži, nors imk ir sudėk iš naujo. Visiems laikams šitie posmai prisigers to popiečio kvapų ir vaizdų, kai Juzukas, parašęs pirmąją raidę, žvelgė pro langą. Bus ji lyg kokia širma, slepianti tikrą grožį, tuo pačiu ir visą jo vaikystės skurdumą bei graudulį, — druska ant žaizdos, kruvinais nagučiais nuluptas šašas, niežulys, galįs sukelti gangreną...

Vaikas vis laukia, kada pasibaigs pamokos ir jis pamatys Algį, savo seserį, Vizgirdžioką, Anupriokus...

Paskutinė pamoka — žaidimai. Berniokai sustoja poromis priešais mergaites — reikia apsisukti, suploti delnais, pritūpti... Paliečia jos šiltą delnelį ir mato, kaip ji šypteli, nuleidžia akis. Turbūt vėl apsiriko, sumaišė taktą.

Mergaitė nedidukė, daili, su dviem baltais kaspinėliais, baltomis kojinaitėmis, baltu pryšakėliu. Baltas ir kvapnus dirvos varpučio žiedas, gražiai išlenktomis klostėmis, su baltais ruoželiais — toks yra jos drabužis. Bet kaip kvepėjo tas varpučio žiedas karštą vasaros vidurdienį, kai jį pirmą kartą pamatė Vizgirdos dirvonėlyje prie kluono! Stebėjosi ir negalėjo atsistebėti — koks jis baltas, kaip kvepia, šaukė vaikus pasižiūrėti, tik jie čia nematė nieko nuostabaus.

Gražiai, susitvėrę už rankų, jie sukasi rateliu aplink akmeninį paminklą ir dainuoja:

Gegužėlė tupi tupi...

Jam patinka vaikščioti į taktą ir žiūrėti, kaip dainuoja mokytoja. Ją pamėgdžiodamas, žiopčioja burna, ir jo balsas ištirpsta josios balse, apglėbiančiame jį visą. Iš po batukų kyla dulkės, skambčiodami pasipila akmenukai. Mergaitė vėl pakelia į jį akis, giedras, pilnas šviesos. Bet jos akys ir klausia: “Ar tu žinai, ką dabar turi daryti?”

— Apsisukime, sustokime į eilutę ir vėl visa pradėsime iš pradžių, — sako mokytoja, ir jie paklusniai lekia į savo vietas.

Pro šalį akmenimis grįsta gatvele kiek svirduliuodamas su duonos kepalėliu po pažastimi eina iš spirito varyklos jo tėvas. Prie mokyklos stabteli ir ima žvalgytis savo vaiko, bet šis pasislepia už kitų.

— Čia ne slėpynės, eik priekin, — subara mokytoja. Apsimesdamas tėvo nematąs, atsistoja pirmas. Kad tik nepašauktų, neprieitų. Bet kur tau.

— Juzuk, — šaukia tėvas.

Priėjęs duoda jam saują saldainių, aplipusių tabaku. Štai kaip griūva iliuzijų bokštai ir meilė virsta gėda — niekas čia neturėjo žinoti, kad jis dar mažas ir kad tas svirduliuojantis apšepusio veido vyriškis su duonos kepalėliu po pažastimi yra jo tėvas, nes josios tėvas yra vargonininkas, gyvena žalsva tvorele aptvertame name su gonkomis, plačiais langais, užtiestais baltutėlėmis užuolaidomis, ten daug gėlių, visa ten labai gražu, ir nepasitinka pamotė tos mergaitės keiksmais, nemėto nuo stalo sąsiuvinių, neliepia džiauti ant tvoros šlapio po nakties čiužinio ir nešaukia, kad visi išgirstų ir pamatytų. Tėvas ten negrįžta girtas, niekas ten nesiplūsta.

“Bent patylėtų”, — galvoja jis, nuožmiai palenkdamas galvą.

Tėvo pasirodymas tarsi atidengia visą jo gyvenimo bjaurastį.

— Eik, ko dabar stovi! — šūktelėjo kažkas pastumdamas, ir jis palėkėja paknopstom link tėvo. Atsikelia nubrozdintu keliu. Metęs gailų ir pagiežingą žvilgsnį į tėvą, kiūtina atgal, kur stovi Dilbys, arkliadantis, šlakuotu veidu. Juzukas suspaudžia kumštelius ir ima jį kulti, smarkiai, net daužosi jo mažytė širdis. Kulia ir verkia. Bet mokytoja jų nemato. Nemato ir tėvas — jis jau nuėjo savo keliu.

— Vaikai, ei vaikai, ar girdite?! — šaukia mokytoja ir kelis kartus suploja delnais. — Pradėsime iš pradžių. Kartojame.

Po kiek laiko Juzukas vėl ima žvilgčioti slapčia į tą mergaitę — ar suprato, ar matė.

Ji panaši jam į vieną pusseserę. Jam patinka jos vardas ir visa, ką ji sako ar daro. Per pertraukas ar po pamokų visus lenkdamas jis pralekia pro ją, vis rodo savo šaunumą, nori, kad ji matytų, visur jos pasigenda ir neapsakomai kenčia, jeigu kas jį pašiepia ar pavadina pravarde. Jeigu pamokose jos nebūna — viskas beprasmiška. Gali klausti, gali neklausti, mokės nemokės — nesvarbu. Atėjęs ankstėliau, žvilgteli jos suolan — ar portfelis jau yra. Net į “gerą vietą” jis sėlina paslapčiomis — kad ji nepamatytų pro klasės langą. Visa, kas jį džiugina, verčia šokinėti ir klykauti, siejasi su ja. Mažoji Beatričė, kilnioji Laura, oriai šnekučiuojanti su donomis. Ne, neįtikėtina, kad ji žaistų purvinų mergaičiukių būry ir spygautų kartu su jomis. Tai šviesa, viską jo skurdžiame pasaulėlyje nuskaidrinanti. Kai stingsta iš gėdos ar graužia iš apmaudo nagus — galvoja apie ją: ką ji pasakytų jį matydama. Tos mintys pasiveja pačiose netinkamiausiose vietose. Ir nereikėjo čia nei kūniškos patirties, nei žinojimo: meilė, kurią jam bus lemta patirti vėliau, bus tik atšvaitai šitos, išsiveržusios iš vaiko sielos. Prigimtis, vėliau jį gundydama fiziniu artumu ir kamuodama besaikiais geiduliais, sieks savo tikslo — norės būti pagausinta, bet mažai kuo jį tepraturtins. Tačiau ko siekė jo prigimtis tais metais? Jo septynerių metų meilė buvo tokia pat kaip ir toji, kuri jį aplankė po penkiolikos, po dvidešimties metų... Ir su kiekvienu obuoliu, nuskintu nuo pažinimo medžio, jis bus gėdingai išvaromas pro šitokios meilės vartus. Daug jų bus, apgaubtų nežemiško švytėjimo ir slėpiningumo, kurio širmos niekaip jis neįstengs perplėšti, nors visuomet jaus, kad už jos tūno kitokia jo meilė, meilė pilkutė, kasdienė, nyki, kremtama graužaties. Gal dėl to jis niekad nesuartės su moterimi, kurios vaizdas iškils šitokioje nežemiškoje šviesoje. Vengs jos, bijodamas sutepti arba — dar baisiau — apvilti. Dūlins šalin be galo kentėdamas, ir vaidensis jam, kad ta nepasiekiamoji iš tolo moja, gręždama į jį spindulingas akis, tokias, kokios blyksteli tik mirksnį...

Jeigu kas pabandytų virš tokių prarajų tiesti tiltus?.. Bet gal nė neverta. Tai tik miražai. Metaforos. Tebuvo stiepimasis, nuolatinis kopimas aukštyn, ir kas žino, gal tokia šviesa dar plykstels kažkurio kelio vingio tolybėje, skleisdama nekaltybę. Visa galinti, visa aprėpianti, gydanti visas žaizdas — kur ji, tokia meilė? Ir kas bus jo gyvenimas, jeigu ne šitokios meilės siekimas, aklas, įnirtingas, beviltiškas?

Per pertraukas jie graužia obuolius, apžiūrinėja paminklo akmenyje iškaltus ženklus arba grūdasi tarpdury, kur stovi vandens bakelis su prirakintu aliuminiu puoduku ir nepakeldama į juos akių mezga senyva sargė. Klykauja ir pravardžiuoja vieni kitus.

— Yyy! — spiegia ištįsusi, atsikišusia nosimi Palaidžiūtė.

— Va tau! — atkiša špygą kaminkrėčio sūnus Riaubiokas.

Juzukas stovi atokėliau žodžio netardamas. Tačiau, jeigu išdaigas krečia koks vyresnis mokinys, juokiasi net susiriesdamas, juokiasi, kad ir jį pamatytų.

Tas Riaubiokas kabinasi prie visų, visus pravardžiuoja. Vaikai jį erzina kaip išmanydami, bet ir jis atsilygina tuo pačiu. Jis stumteli Juzuką, ir po minutės jie jau raičiojasi kiemo dulkėse. Ištrūksta Juzukui varinė švarkelio saga. Riaubiokas jam kepšteli per skruostą. Juzukas tvoja atgal, ir raudona kraujo srovelė nudažo šlapią Riaubioko panosę. Šis užsimoja alkūne.

— Tik pabandyk! Titvaimat! — plačiai prasiskirdamas kelią, atlekia Juzuko pusbrolis Algimantas, aukštas, geltonplaukis. Riaubiokas sprunka šalin. Juzukas su pusbroliu eina prie skersinio, kur, švysčiodamas vienintele ranka, pasikabinęs ant kojų, sukasi kareivio vaikas Červoncevas. Iš jo kišenių lietum lyja tuščios gilzės, kapeikos ir gelžgaliai, suglamžyti papirosai “Boks”.

Pasibaigus pamokoms, Juzukas eina prie durų, kur užrašyta: III, IV, V klasė. Kiek pastoviniuoja, pasiklauso, pažiūri pro rakto skylutę. Algimantas sėdi įsmeigęs akis į lentą, rausiasi po portfelį sesuo — apsiašarojusi, matyt, vėl gavo dvejetą. Dudena pakviestas prie lentos Vizgirdžiokas...

Namo Juzukas eis su Algimantu.

Vos pasigirsta skambutis, Juzukas išsitraukia penalą, susideda savo pieštukus ir spalvas, prisiriša prie nugaros fanerinę dėžutę (Algimantas sukalė), susiveržia ją virvele per krūtinę — ne taip šokinės, kai pasileis į pakalnę. Jiems dar reikia išlandžioti krūmokšnius, pastoviniuoti ant liepto, priskinti apynių, priraškyti laukimų obuolių; gal dar ir pameškerios, gal į Mildžiaus pušynėlį nulėks ar į ganyklą arklius nujos...

Ko tik jie neišdarinėja ten, savo namų pamiškėse ir žvyrduobėse! Vizgirdžiokas, Algis, jo brolis Feliksas, Kainorių Augustas, Anupriokai. Jų klausydamasis, Juzukas prunkščia, krizena, gręžiojasi, kaista.

— Kaip nubielytas! — spiegia rodydamas į Augustą, sėdintį Vizgirdos klojimo pašiūrėje ant rąstų.

Kartais prie jų prisėlina mergaičiukės ir klausosi. Ima ir jos klykauti.

— Ir kaip jums ne gėda, — draudžia jas Vizgirdaitė.

— Nervų man negadink, išstypėle! — baubia Vizgirdžiokas, putlus, piktas vaikas su rudu intapu po kairąja mente. Nešina besilaistančiu vandens kibiru, praeina jo motina. Visi prityla.

— Ė...ė...ė! — klykauja Palaidžiūtė, murzina, apdriskusi mergiščia, ir kartais Juzukas pamato, kaip ji žiūri į augesnius vaikinus — Augustą ar Feliksą. Akys, smingančios kaip kabliai, plėšrūno akys. Melagė, veidmainė, visiems rodo liežuvį, visus mėgdžioja.

Tirštėja prietemos, purpčioja iš palėpės šikšnosparniai; šlamščiodami plonytėmis sparnų plėvelėmis, jie sukaliojasi viršum galvų leisdami ultragarsus. Vienas, kiek paklydinėjęs, neria tiesiog į vaikus.

Žiūrėdama degančiomis akimis į tamsą, ūkia drevėje pelėda.

— Ką ten nešiesi? — klausia Juzuką dėdė Konstantas. Jis stovi kieme.

— Šikšnosparnį sugavau.

— Parodyk.

Vaiko saujoje spurda keistas gyvis — nei paukštis, nei pelė.

— Tu tik pamislyk, — sako senoji Daukintienė. Atsikelia nuo suolelio ir, lazdele pasiramsčiuodama, eina prie vaiko: jis ir pats kaip šikšnosparnis. — Visokias kvarabas čiupinėji, paleisk.

Ultragarsų persmelktoje prietemoje vėl pasigirsta sparnelių šiugždėjimas.

— Nusiplauk rankas ir eik valgyti. Sriuba aušta ant stalo, — sako senoji.

Rūkydamas papirosą, šviesiame prieangyje stovi jo tėvas.

[2]

— Negirdėtas neregėtas daiktas šitie vaikai, — pasakoja Vizgirdienei brolis Konstantas. — Anądien einu pro kluoną, žiūriu, ant ienos pasistojęs, arklio uodegą peša.

— Kuris gi?

— Juozas. “Ką tu, varliūkšti, darai? — klausiu aš jį. — Kumelė įspirs...” Bet čia dar ne viskas. Klausykis, kas bus toliau. Anądien atlekia pas mane Maldonis. Uždusęs mojuoja lazda ir rėkia į pašalius dairydamasis. Jo kalbėsena ir taip neaiški, o dar perpykęs — nieko nebesuprasi. Toks reikalas paaiškėjo: paupy jis pririšęs savo kumelaitę, pikta kaip žvėris, į žmogų iš tolo dantis šiepia, svetimo nė per dešimt žingsnių neprisileis. Bet tie varliai prisėlino, lazdą uodegon įsuko, va šitokią, bent keturi sieksniai, ir peša visi susikabinę, o tavasis ant kumelės sėdi. Jį pamatę, visi sietuvon — ir dingo.

— Nieko nesuprantu... Kam gi jiems tų ašutų reikia?

— Valui!.. Jie valą iš ašutų veja.

Kiek patylėjęs Konstantas skundžiasi vėl:

— Jokio daiktelio nepaliksi — iš panosės nutveria. Vis kažką kalinėja. Mūsiškis sėdi prie klėtelės ant akmens ir kala. Eisiu pasižiūrėti, sakau, ką jis ten dirba. Prieinu patyliukais, žiūriu — ploja uknolį. Turėjau pilną dėželę prisirankiojęs, nė vieno neliko. Prieš keletą dienų pasikausčiau kumelę, žiūriu — jau pasaga kliba. Kieno gi čia darbas, manai? Jų, tik jų! Visur prilenda, visa išnešioja, tik spėk dairytis ir sergėti. Pasagas nulupinėti pradės. Nebėr kaip ir apsako.

— Eik jau, eik. Plėš jie iš arklio kanopos uknolį?! — purtosi Vizgirdienė.

— Išplėšia!.. Tu jų dar nežinai, nešnekėk, — kelia perspėjantį pirštą Konstantas. — Aš į juos prisižiūrėjau, matau, sutvėrimai, oi oi! Nieko nenusaugosi, jokio varžtelio, vinies, visus grąžtelius nusukalioja. Šniukštinėja, zuja po pašalius, landžioja po pamatais, kad tik ką nutvertų. Tai pakeliamosios galas nupjautas, tai vėl kas padaryta. Nebėr kaip apsako.

Kirvukai, pjūkleliai ir kaltai tiesiog spurda jų rankose. Didžiausias jų lobis — apleistos sodybos, rūsiai ir svirnai, kuriuos jiems paliko tuščius.

Pavasariais jiems visokių gėrybių atvelka upė...

Kai namai ištuštėja, Juzukas nusėlina ant Konstantienės gryčios aukšto, kur stovi sunki ąžuolinė skrynia. Ko ten tik nėra: blizgučiais apsiuvinėti drabužiai, knygos su paveikslais, pridengtais čežančiu gilziniu popieriumi, pro kurį lyg pro rūką šmėsčioja Antarktidos ledai, baltosios meškos, panteros, vešli tropikų augmenija; auskarai, maža žalvarinė dėžutė, kvepianti smilkalais, seni pinigai, skrybėlaitės. Daug visokių gėrybių jis aptinka ir po pelais bei grebėstais.

Kartais pačiame ieškojimų įkarštyje Juzukas nutveria brauktuvą ir ima kapoti plonus, pro lentų plyšelius besismelkiančius spindulius, kuriuose spurda tūkstančiai aukso dulkelių. “Kaip gyvos”, — stebisi, mat panašias dulkeles jis yra matęs pro pusbrolio mikroskopą. Ir trūkinėja tie spinduliai, skambčiodami lyg įtemptos stygos. Nukerti, tačiau bemat susijungia ir vėl. Dulkėtą, pridususį, mosuojantį savo “kardu”, jį ne kartą yra užklupusi Konstantienė... Oi kliūdavo. Todėl vis priglūsta prie mažo langelio skliaute ir žiūri, kaip vaikštinėja kalvomis su savo galvijais Konstantai. Jeigu jie dar nesiruošia namo, vėl imasi darbo. Pro tą langelį jis mato ir žvirblių nučirkštus alyvų krūmus, girdi vėjo ūžesį. Tupinėja aplink kaminą, godžiai traukdamas spalių bei suodžių kvapą... O kartais valandų valandomis tyrinėja prie kreklų prilipdytus kregždžių lizdelius — kaip tvirtai ir gražiai jie nulipdyti, kokie patogūs, minkšti. Pro jo veidą šmurkščioja žvitrūs kregždžiukai ir čiauška tarpusavy kažką jiems vieniems tesuprantama kalba, baisėdamiesi juo tarsi dideliu juodu katinu... Jeigu ne baimė, kad jį gali užklupti Konstantienė, dienų dienomis čia pratūnotų...

Visiškai kitokių daiktų Juzukas aptinka savosios gryčios gale. Tai žvilgantys karnizai, varinės dūdos, senos munduro sagos, balnas, primusas, sofa, apiplyšę foteliai, skrybėlės, pirštinaitės, suknios, rankinukai, aukšti bateliai, išlenkti jo motinos pėdos...

Į Vizgirdos klojimą atvežė kuliamąją. Sulėkė ten visi kaimo vaikiščiai. Nuo pat ryto netyla jų balsai. Girdėti žodžiai — galingumas, cilindrai, dizelis... Atsimaukšlinęs kepurę, atsilapojęs švarkelį, tarp jų zuja Daukmčio Juzukas.

— Tikras tėvas, — nužiūri jį Konstantas.

Papūtęs parudavusius ūsus, sukaliojasi ir kitas Juzuko dėdė Kazimieras, — žiūri, ar svarstyklės kaip reikiant, kokie svoriai, kurį prėslą pradėti.

— Ko tau čia reikia? — sako Juzukui. — Eik namo.

— Sulauksi.

Vaikas braukia pirštu per juodą, apdulkėjusią motoro plokštę, kur išlietos raidės WT. Ką jos reiškia?

Vidury būrio, iškėlęs dvipūdę, stovi jo pusbrolis Algimantas, Kazimiero sūnus.

— Duok ir aš pamėginsiu.

— Dar patrūksi.

Vaikas pajuto tokį jėgų antplūdį, kad, rodosi, sienas galėtų išversti.

Tykodamas ką nutverti, sukaliojasi aplink motorą Vizgirdžiokas.

— Kelk šitą, — Juozui paridena svorį Kainoriaus Augustas.

Jo tėvas triūsia prie motoro. Augustas kaip iš kokios legendos — plikomis rankomis jis yra įvijęs Kaušpėdo vilkšunį į būdą ir cypiantį ištraukęs už grandinės. Apie tai ką tik čia buvo šnekėta.

— Svarbiausia nebijoti, — samprotauja Konstantas. — Nors truputėlį parodysi išgąstį... jeigu tik šuo pamatys, kad bijai, puls, ir baigta, šoks ant kaklo ir sudraskys.

— Gal ir teisybę šneki, — sutinka Kazimieras, — bet kas iš to? Vienas dalykas žinoti, kitas mokėti.

Konstantas mėgsta pamokslauti, viską jis stengiasi suprasti. Žinojimas jam atstoja drąsą, sugebėjimus, viską. Ir dabar jis sukaliojasi tarp vyrų, visiems patarinėdamas, visus perspėdamas.

— Atsargiai, žiūrėk, kai grius, koją prispaus, kur lendi? — girdėti jo balsas.

Augustas kilnoja svorius. Augustas, kuris pikčiausius arklius sutramdo, Augustas, kuris nuogas įlėkė į grėbėjų būrį, kai jos maudėsi sietuvoje, Augustas, kuris nuo aukščiausių skardžių, kelis kartus apsiversdamas ore, neria į vandenį, kuris apsisuka su aukštomis, Mildžiaus pašily įtaisytomis sūpuoklėmis.

— Jeigu lūžtų... Jeigu koja paslystų... Ir išsilaikyk! — kartą šūktelėjo Juzukas, žiūrėdamas, kaip švysčioja virš eglių atkraginta Augusto galva. Taip kaip Augustas niekas nepadarys. Vien nuo tokios minties Juzukui užgniaužia kvapą. Kiek kartų jis dairysis į išdilusius sūpuoklių vyrius, bandys jų stiprumą ir baiminsis: jeigu lūžtų vietoje negyvas. Tačiau Augustas užšoks žodžio netaręs, iriasi iriasi ir staiga švyst švyst. Kiek kartų Juzukas, persmelktas baimės, lipo ant sūpuoklių, bet niekad tiek neįsisupo, kad apsiverstų per galvą, Turi susitaikyti su mintim, kad ne toks jis drąsus.

O dabar įsitikina, kad ir jėgos nekiek teturi. Lengviausius svorius vos vos pakelia.

— Patrūks, kiek jo yra, — sako Konstantas.

Juzukas nusitempia svorį už klojimo ir ten ima galynėtis iš paskutiniųjų. Veltui. Koks jis netikėlis! Iš įniršio ima spardyti pušeles. Įmanytų — visas išvartytų.

O ten, klojime, skamba juokas, balsai... Visi sustoję žiūri į Augusto rankoje tirtančią dvipūdę — išsišovę venų mazgai, visas raudonas. Bumpt — švininė kriaušė susmenga į minkštą žemę.

— Va, pačiupinėk, — rodo savo raumenis Algis, — kaip kaulas, kaip geležis.

Vizgirdžiokas tebesisukalioja aplink motorą.

Glostydamas nuo rankos įšilusį svorį, Juzukas staiga pajunta Augusto akis. Jos kieto plieninio atspalvio, nužertos šviesos.

— Nesikrimsk, ateis ir tavo laikas... — sako jam Augustas. — Tavo metų aš irgi toks buvau.

— Nejaugi?!

Juzukas pakreipia kepurės snapelį.

— Kaip vokietis, — nusijuokia kažkas.

— Gerai, aš būsiu vokietis. Slėpkitės!

— Eik tu, biriuk! Skilandis tu esi — štai kas.

— Blogas tu žmogus, Vizgirda.

— Užsičiaupk, tau yra pasakyta. Tylėk, jeigu aš kalbu. Liežuvį laikyk už dantų! — rikteli iš tėvo girdėtus žodžius.

Nepakeldamas galvos, triūsia Kainorius, lėtas, kibių rankų vyras. Kas žodis — zint, zint. Tas “zint” kaip gilzinio popieriaus šnaresys, kaip liepsna vokiškos “benzinkėlės”, kurią jis nuolat trauko iš milinio švarko kišenės. Per tai jį ir praminė Zintu.

Sūnaus smarkumas jam nė motais, negirdi, kaip krykščia klojime guvi tamsiaakė duktė Felicija, kurią visi bernai tik ir stverioja, gnaibo.

Kartais į jų tarpą įsisuka Kristupienė, lenkta kaip pelėdos snapas nosimi, baltomis akimis — tik brūkš brūkš batų aulais.

— Kur kibiras, kur vanduo? Aš jiems parodysiu. Greit atvės. O tu ko čia zuliniesi?! — rikteli ant posūnio. — Pinčiukas, tikras pinčiukas, — ir repečkojasi ant prėslo.

Kitame klojimo gale juokiasi Felicija.

— Ji juokiasi taip, lyg būtum ją išrengęs, — sako drimba Apolinaras, žiūrėdamas, kaip Felicija purto iš užančio pelus. Jos krūtys brandžios ir aukštos. Pajutusi Apolinaro žvilgsnį, pakelia akis. Kurį laiką žiūri į jį gundomai, lyg išbandydama. Jos veidas sukaitęs, tamsūs plaukai išdrikę, išsiplėtę lėliukės. Paskui vėlei visa paskęsta sūkuriuojančiame siausme.

— Oi, nebegaliu. Oi, dūstu!

Atsirėmęs šalinės stulpo, stovi kramtydamas lūpas Apolinaras. Pušynėlyje trepsi, žvengia arkliai. Ir tyliai, vienodai, ramiai taukši Kainoriaus plaktukas — varžto neįstengia atsukti.

Kainorius per dieną darbuojasi savo kalvėje, galanda noragus, kausto arklius. (“Su šiom pasagom ir nudvės”, — tokiais žodžiais jis išlydi pakaustytus arklius. “Jeigu vaikai nenulupinės”, — pridurtų Konstantas.)

Aplink Kainorių visuomet zuja vaikai — žiūri, kaip ploja geležį, raudoną, tąsią ir minkštą. Arba graibsto uknolius, rausiasi tarp gelžgalių, o jeigu ką nutveria, lyg atsiprašydami puola pūsti žaizdro ar padavinėti įrankių. Juzukas nieko iš jo kalvės nėra pavogęs. Kartą Augustas, pamatęs, kad šis įsispitrijo į kažkokį gelžgalį, pasakė:

— Imk, jeigu reikia.

— Ačiū, ne.

Augustas supranta šį vaiką. Ir Algis. Ir tėvas. Jų namuose keliamas balius, ten bus pabaigtuvės. Senoje bulvių duobėje kūrenasi ugnis — verda alų. Pamotė liepė vaikui kurstyti ugnį, bet jis atlėkė čia — užtenka, kad priskynė apynių, prinešė malkų.

Kainorius pakelia galvą. Kur replės, kur atsuktuvas? Atsuktuvo nebėr! Dingo ir Vizgirdžiokas.

— Zint, zint, gal tu paėmei?

Juzukas iškaista.

— Jis nelies, — sako Augustas.

Kainorius dairosi žolėje. Vizgirdienė atsistebėti juo negali. Nesuprantanti, į ką jo vaikai atsigimė, — duktė kaip laumė braidžioja pamiškėm, berniokas stogais karstosi ar nuogas laksto po pievas. Kaip žebenkščiokai. Žmona išdžiūvusi, apsivėlusi, rėksnė.

Čaižus Kainorienės balsas tylesniais pavakariais dažnai pasigirsta už beržynėlio, pritildydamas monotonišką kūjo trinksėjimą.

— Ką, zint, kalbi? — paklaus galvą pakėlęs Kainorius.

Ta nekalba, žviegte žviegia — ištrūkusi telyčia, lapė vištą nunešė, virvės nerandanti, nors tu persiplėšk.

Vieną pavakarį Kainorienės šauksmus nutildė vaikų dainavimas. Galulaukėje, susėdę po berželiu, dainavo jos sūnus ir duktė. Vizgirdienė savo ausimis negalėjo patikėti: tėvai tikri mėmės, o vaikai — šitokius balsus beturį!

Kainoriaus namai stovi pamiškėje, prie smėlio, apaugę vyšniomis, avietėmis. Kaimo berniūkščiai, lėkdami pamiškėn, užsigeidžia tų gėrybių. Tačiau, jų nė pačiupinėti nespėję, atšoksta lyg nudiegti, taip ima šaukti Kainorienė, atlekianti su baltu šuneliu. Kalaitė, apkvaitusi nuo šeimininkės riksmo, skalija nė kur pulti nebežinodama. Bet šit iš kalvės su kūju išlenda Kainorius:

— Ko, zint, rėki?

— Ak tu viešpatie, dieve tu šventas! — plasteli rankom Kainorienė. — Tie benkartai baigia visą sodą išlaužyti, o jisai: “Ko, zint, rėki?”

Tokias istorijas dažnai pasakoja Vizgirdienė. Jos akys įžvalgiausios iš visų kaimo moterų, menkiausias vyrų keistybes iškart pastebi (gal todėl, kad ir jos vyras, kurio ji baisiausiai bijo, gerokai keistas).

Kažkas protu nesuvokiama buvo visame jų gyvenime ir įpročiuose. Šleivi, kreivi, jie slankiojo kalvomis, sukaliojosi prie kluonų. Vienas kaip tetervinas, kitas — kaip leghornų veislės gaidys, o trečias — padėk bliūdą ant stalo, lap lap, ir nebėr. Ir dar maža. Kiauras maišas. Tokius tų vyrų paveikslus Vizgirdienė paliks kaimo atminty. Jos žodis čia nelyginant drožtuvas, teptukas ar plunksna. Visi jie lyg vaikai, patys nesupranta, ką šneka, kur eina, ką daro, o kaip mėgsta skeryčiotis, kaip pučiasi; prikrėtę šunybių, kokiais rimtuoliais dedasi. Atsistebėti negalima. O kai atveri akis, pasakai, dar tūžta.

Dėl to ir kaito kaimo moterėlių veidai, o rūškaniausiomis dienomis čia vienur, čia kitur pasigirsdavo juokas, — visi žinodavo — ten vieši Vizgirdienė, — juokas, kurio šaltiniai dosniai tryško iš šito molžemio; juokas, niekad neišsenkąs, kaip neišsenka vyriškoji savigarba, apsireiškianti netikėčiausiais būdais ir žygiais.

Ir dabar Vizgirdienė stovi klojimo tarpdury, žiūri, kaip Kainorius ieško atsuktuvo: tupinėja, rausiasi po kišenes, gūžčioja.

— Zint, zint, ką tik po ranka buvo, gal tu paėmei?

— Ar aš? Aš jo atsuktuvą paėmiau?! Girdit?! — juokiasi Vizgirdienė, timpčiodama skarutės kampus, juokiasi garsiai, kad visi atsigręžtų. Paskui, priėjusi artėliau, dairosi, gal dar bus iš ko pasijuokia, gal tas atsuktuvas, ar kaip jis ten, jo rankoje ar po koja. O gal... Pamačiusi savo sūnų dūlinant į pakluonę, ji bemat liaujasi juokusis.

Motoras primontuotas, pavaros ištemptos. Vyrai ištiesia nugaras, užsirūko. Pušynėly prunkščia arkliai.

Pakalnėje retkarčiais sudžergši kastuvas: ten darbuojasi Vizgirda — sumanė sodą užveisti.

— Eik prie vyrų, pasišnekėsi, — sako prie jo prisiartinusi Vizgirdienė. Šis nė negirdi. Mostelėjusi ranka, nueina tvartan. Žaloji lyžteli šlitinėjantį veršelį ir atsigręžusi sumykia; akys šiltos kaip rudeninė migla. Veršelis svirduliuodamas baksi drėgnu snukiu jai į pryšakį. Žaloji nenuleidžia akių nuo jo.

— Niekas tavo vaiko nelies, ko myki?

Mekendami grūdasi prie gardų ėriukai, šilti rūko tumulai, gyvos vilnos, o kai sugula kalne — kaip akmenys.

Baigę rūkyti, vyrai išsivaikštinėja — kas prie arklių, kas į klojimą, kas stoviniuoja prie motoro. Augustas suka rankeną pakaitomis su Algiu. Trankūs reti garsai — puch puch! — ugnis, kamuoliai dūmų, gazolio kvapas kaip tolimo kelio šauksmas dirgina Juzuko uoslę.

— Gal žvakė nedega? — Visur jis kaišioja tepalu išterliotą nosį. — Ar čia žvakė? Ale kokia... — sako pasistiebdamas.

Ir šitas daiktas spragteli kibirkštim, galybę motorui suteikdamas! Tik pamanyk.

Kažko ieškodamas, vėl visur landžioja Vizgirdžiokas. Pušynėlyje prunkščia, trypia arkliai. Paupy žvengia eržilas. “Dar čia atbėgs. Tai būtų!”

Visi laksto, skuba, per rankas keliauja puodukas alaus. Kristupas atnešė — vaišinkitės. Išmaukė tėvo alaus ir Juzukas. Dabar kaip apkvaitęs. Kažkas įmetė jo kepurę į smagratį, ir ši sukasi, brėždama apskritimus! Tik pamislyk! Sekioja paskui mašinistą — paaiškink, kas čia, kaip sustabdyti. Motoras, plastelėjęs kaip nukirstas gaidys, ima tvaksėti dusliai, nelygiai. Bet kaip jis užriaumos prietemoje! Suraginę arklius, vyrai išdardės į vieškelį, juoksis moterys, spygaus versdamiesi per galvas vaikai. Kažkam visišką valią davė, ir turės kažkas atsitikti.

— Kai važiuosi pakalnėn, laikyk vadeles įtempęs, šitaip, ir kojom įsispirk, — moko Algimantą Daukinčių Konstantas.

— Kas su tuo vaiku ir darosi, nebežinau, — skėsteli rankom Kristupienė.

— Durnaropių gal apsirijo, — šūkteli Vizgirdžiokas.

— Pasitrauk, kai vošiu.

— Vaikeli!

— Tu pats vaikelis. Bijai?

— Septynių kilogramų neiškeli...

— Iškeliu.

— Eik tu, skilandi!

— Blogas tu žmogus, Vizgirda.

— Ar nori, važiuojam? — klausia Algimantas.

— Kur?

— Į miestelį! Į sandėlius.

— Duok aš pavažiuosiu! Laikykis!

— Pušų neišraukit. Kad jus kur griausmas! — keikiasi Kazimieras. Jis bando grūdų kietumą, išlydi vežimus.

— Kaip riešutai, — sako Konstantas. Visus nustelbia švepluojantis Kazimiero Algis — atlekia stovėdamas ratuose, išlekia botagu sukirtęs.

— Kam arklį taip veji, tegu pailsi, — sako tėvas.

Šlamščiodama batų aulais, laksto Juzuko pamotė — išraudusi, nosis kaip paukščio snapas, kreivai pasuktas. Aplipusi pelais, visus liežuviu išplakusi. Labiausiai jai patinka šnekėtis su Kainoriumi, limpa ji ir prie Apolinaro, tik ne ji dabar jam galvoj.

Bulviaduobėje prie kunkuliuojančių katilų sėdi Kristupas: ten pabaigę jo miežius iškuls — reikės pavaišinti. Čia jau buvo atėjęs Vizgirda, išmaukė kelias stiklines ir dabar vaikštinėja po temstantį kiemą, tampydamas smunkančias kelnes, — tiek čia prigužėjo visokių, jo šitas klojimas ar ne jo?

Juzukas su Vizgirdžioku įsitaiso už stirtos. Visi susėda kas kur.

— Ššš... — sako Vizgirdžiokas.

Kitoje stirtos pusėje kažkas kuždasi, šlama šiaudai. Nutyla. Vėl kuždasi. Ar tik čia ne pamotė?

— Nereikia, neliesk. Ak...

— Eime geriau.

Vizgirdžiokas suraukia antakius.

— Karvė...

— Gal tu pavydi?

Pašalėje, įrėmusios kojas į rąstus, moterys žiaumoja duoną su lašiniais.

— Kurgi Felicija? — klausia kažkuri, aplaižydama taukuotus pirštus.

— Ateis.

— Čia kas dabar sėlina?

— Ak tu, slapuke!

— Apolinarai, gausi per nagus. Ak... Apolinarai... Šmėsteli kažkieno pakraujavusios akys. Nešina ąsočiu, vėl atlekia Kristupienė — vėst vėst laisvąja ranka.

— Še pavaišink, — ir nučeža į kuždesio tamsą. Pušynėlyje prie vežimų — visur kuždesiai. Suaugusieji vaikus užmiršo, ir tie dabar šmižinėja visur, tik akys blykčioja.

Mašinistas sėdi palenkęs galvą prie motoro. Tepaluotas vatinukas suveržtas plačiu diržu. Žalsva kareiviška kepurė. Lyg tarp griuvėsių — aplinkui statinės, bakai. Čia pat ir alaus ąsotis.

— Ko negeri? — klausia Juzukas.

Švilpauja aplink motorą vaikščiodamas Vizgirdžiokas, galva užversta, dešinė ranka kišenėje. Gal vėl ką nukniaukė.

Įkaitusiais skruostais, pasitaisydama drabužius, pro jį praeina Kainoriaus duktė Felicija. Kiek paėjusi grįžteli, pakelia galvą ir mašinistas. Kažkas nušlamščia krūmokšniais. Naktis tebealsuoja paslaptimi, nors visa staiga atlėgo. Moterys liaujasi valgiusios.

— Kurgi pradingus buvai? — visos žiūri į Felicijos drabužius, į veidą.

Akys nuleistos, eina lyg per sapną. Visos tyliai susivynioja valgio likučius.

Juzukas čiupinėja elektros lemputes, apžiūrinėja volframo siūlelį. Nepakeldama galvos, dirba Felicija, priešais Apolinaras, sunkaus žingsnio, plačiapetis. Vis žvilgčioja į Feliciją. Pastarosios galva pakreipta į šoną, judesiai tikslūs, taupūs, lyg jai labai būtų svarbu sugrėbti visą kuokštelį, kad nė šiaudelis nenubyrėtų. Apolinaras kilnoja pustuštes šakes, prunkščia arkliai, bubsi motoras. Juokai ir šnekos pasibaigė. Dabar vien darbas. Kazimieras sveria maišus.

Įkaitęs iki raudonumo ketaus vamzdis spjaudosi ugnimi. Bumbt bumbt — ugninė plazma, drabstoma ant žemės, atšoksta, palikdama juodą dėmę, kuri bus žymi ir pavasarį, kai visus plikumus apsems godi žolelė. Vyrai džiovinasi tavotu išteptus batus. Ir Juzukas. Ir Vizgirda. Ir Konstantas. Kuo riebiau ištepta, tuo geriau.

— Kokia galybė, koks garsas! — sako Konstantas.

Motoras dunksi lyg ką užmušdamas kietu plieninio ritmo garsu, kuris, atsitrenkęs į klojimo skliautą, ištirpsta pamiškėse, lekia vakarinių laukų plynuma į pavieškelį, kur jau pradėjo šalnoti. Tik čia, prie klojimo, nuo šviesų, nuo ugnies ir gausmo taip šilta. Plast plast pavaros. Lyg kas didžiuliais delnais plotų sau per pečius. Pradeda snigti.

— Rytoj jau reikės vilktis sermėgą, — Konstantas žiūri į aukštybes.

Leidžiasi snaigės, lipnios, didelės kaip skepetaitės. Jos bemat ištirpsta ant žmonių drabužių, veidų, ant arklių nugarų, suspirga ant juodo motoro korpuso.

— Sninga, Vytautai! (Toks Vizgirdžioko vardas.) Jau sninga, ar tu matai?! — šaukia lėkdamas prie pusbrolio Juzukas. — Ryt eisim čiužinėti. Ar eisim?

Ištiesęs ranką, gaudo krintančias snaiges. Pirmas žiemos prisilietimas, drėgnas, šaltas, lipnus, žiemos, per kurią jie klampos pakrūmėmis, klimpdami iki juostos į sniegą, šlapi, sušilę, atsimaukšlinę kepures, nusimovę sudrėkusias pirštines, žiemos, kuri jiems atsiųs šventinius inkrustuotus atvirukus, šviežio ragaišio kvapą, nirtulingas pūgas ir vėją; čiužinės jie pavakariais ant ledo, irstysis ant lyčių. Štai dėl ko Juzukas nori įlėkti į klojimą, kur žmonės dūsta dulkėse, ir riktelti: “Jau žiema! Žiema, ar girdit?! Eikit! Eikit, nusiprauskit sniegu dulkių išėstus veidus”.

Krinta sniegas. Skardžiai trinksi motoras. Čia tik pirmojo sniego tetrūko...

— Šviesu, — sako Konstantas. — Mėnuo po debesimis yra.

Visi pažiūri į aukštybes.

[3]

— Ko toks liūdnas? — klausia Juzukas mašinistą.

— Ar aš? — sukrunta mašinistas. — Teisybę sakai. Gniaužia va čia. Važinėju važinėju po kiemus, vis naktys, svetimi žmonės, nė kur mano namai, nebežinau.

Juzukas patyli, įtraukia pilną krūtinę oro ir sako:

— O, jeigu aš tavo vietoj būčiau! — Ir akimirką save išvysta sėdintį šitaip, ant kretančio nuo motoro rąstgalio, tepaluotą, dulkėtą. Bet kurgi bus tas vaikas, kuris degančiomis akimis žiūrės į jį, didįjį nakties burtininką? Kur ta naktis, kokiame pasviety? — Iš tikrųjų liūdna, — atsidūsta Juzukas. — Aš ką tik pamąsčiau...

— Apie ką?

— Kad tu labai labai toli nuo kažko.

— Teisybė, vaike. — Ir patylėjęs: — Sakai, mašinistu būti norėtum?

— Tik leisk!

— Manai, kad čia didelis mokslas? Nieko gudraus čia nėr, vienas vargas.

Kaip dažnai tokias nuovargio gaideles vaikas girdi suaugusių balsuose! Jos visuomet jį užklumpa, kai džiaugsmingai puola artyn.

— Matai, — sako mašinistas, — aš dar ir muzikantas, o muzikantas visuomet be pačios, kaip kurpius be batų.

— Kaip Ambraziejus! — šūkteli Juzukas.

— Jokio Ambraziejaus aš nepažįstu. Aš iš toli, iš Žemaitijos. Žinai?

— Kur ta Žemaitija?

— Prie jūros.

— Net prie jūros!

— Žemaitija — tai Lietuva, — ir mašinistas, braižydamas pliūpsinčioje liepsnos šviesoje ant sniego žemėlapį, ima aiškinti, kaip čia yra.

— Aišku. Dabar labai visa man aišku. Gerai, kad tu iš Žemaitijos.

— Iš Žemaitijos. Tik klydinėju ne su smuikeliu, o su motoru, bet čia beveik tas pats. Jokio skirtumo, — sako mašinistas.

— Na ir pasakei! — spygteli vaikas. — Na ir palyginai! Nei šį, nei tą nušnekėjai.

— Trauk greičiau, po perkūnais! Diržą numesk! — subliūva laukan išbėgęs Vizgirda ir, čiupęs pavarą, nulekia su ja paknopstomis. Klojime užgęsta šviesos, nutyla motoras.

— Jėzau, vajėzau! — suaimanuoja kažkas ant stalo, tarp pėdų, kur vyrai kažką velka ir šviesdamas liktoriumi stovi Konstantas. Tai Felicija. Vyrai išneša ją laukan, paguldo į vežimą, ir ratai nudarda pavieškelin.

... Balta, pravėrusi lūpas, guli vežime Felicija, ir snaigės leidžiasi ant jos blakstienų. Neturėdamas kur dėti savo didelių rankų, sukaliojasi tarp žmonių Apolinaras. Už jo nugaros kruvinų šiaudų kuokštas.

Siaubas pamažu atslūgsta.

— Gal ne taip smarkiai sužeidė, — sako Konstantas, ir Juzukas staiga prisimena, kad rytoj tėvas žadėjo skersti meitėlį. “Rytoj eisim čiužinėti”, — pagalvojo jis. Bet džiaugsmas, visą laiką kibirkščiavęs jo akyse, jau išblėso. Jam gaila Felicijos, — Felicijos, kuri aimanuodama kratosi dardančiame vežime; Felicijos, kuri ne kartą jam yra davusi saują žemuogių, serbentų ar vyšnių, tų pačių, kurių neleisdavo raškyti jos motina; Felicijos, kurios juokas jam labai patiko ir kuri buvo vadinama ištvirkėle. Ir jos brolio Augusto jam gaila.

Kitą rytą, tavotu išteptais medpadžiais traiškydamas plonytį ledokšnį, jis nuolatos gręžiosis į baltus Kainoriaus stogus, į patekančią saulę, į girias, galvos apie Feliciją ir stabčios pasiklausyti — bene vėl pasigirs kuliamoji...

Dviejų pašnekesys tamsoje. Begarsis, tik nujaučiamas. Už sienos bilsnoja galvijai, ramiai ir vienodai alsuoja vaikai, nuo vieno šono ant kito, čežindama čiužinį, vartosi senoji Daukintienė (ji gyvena tai pas vienus, tai pas kitus). Pas Kristupą tebeaidi balsai, kūlė šituose kiemuose pasibaigė, bet Vizgirdai atrodo, kad jis paliko neužrakintas duris, paskui susigriebia: nebe mano, ko aš sergu.

Apie ką tu galvoji?.. Ko tyli, sakyk, mes šitiek metų pragyvenom kartu, ir vaikai jau baigia užaugti, o tu, man rodos, taip ir nepasakei nė žodelio tokio, kuris širdį paglostytų. Įeinu, būdavo, trobon nuvargus nuo darbų, ar iš daržo grįžtu, ar nuo galvijų, vis krosnį skubu užkurti, ruošiuosi, bėgu, reikia bernioką aprengti, o sąnarius taip gelia, taip gelia, ir visada lyg pašalinė, nė akių nepakeli, nematai, lyg ne tavo visa čia būtų — ir vaikai, ir namai, ir aš pati. Užmigdama, būdavo, vis į Diržio keliūkštį žiūriu, lyg laukiu ko, sakau, gal kas ateis... Kartais per mielą naktelę taip akių nesudėdama, ir, žiūrėk, jau rytas, už sienos gaidys tik lap lap sparnais, reikia keltis, ir lyg Kristupo balsą girdžiu, o kartais Kazimiero, ar motina taip šaukia, taip šaukia, sakau, gal kas atsitiko ar atsitiks. Ir kodėl man vis reikia sukti galvą dėl jų visų, suaugę jau, nebe vaikai, o kiekvienas rūpi... Būdavo, ar berniokui rūbus adau, ar šiaip ką dirbu — visokios mintys į galvą tik lenda, tik lenda. Ir toks nuovargis kartais apima, tokia saldybė, net sąnarius gelia. Net nebežinai, kas tai — kančia ar laimė, ta pragariškoji ugnis, per visą kūną nueinanti. Kartais taip ir mirštama. Prisimenu, Elžbieta, kai gimdė, taip plėšėsi, taip plėšėsi, o veidas spindi. Net nebežinai — skausmas ar laimė...

Vizgirda žiūri į tamsą. Galvoja. Aidu atsiliepia jo mintys, tokiu, kurs grįžta nuo klojimo skliauto, parausvintų saulėlydžio skardžių ir pamiškių.

Ką tu vadini laime — vienas koktumas. Man, vyrui, to yra per maža, tai yra per menka. Antai Rėziokas, visa metęs, išėjo, ir Putrimas, ir Kristupas visą laiką pusiaukelėj, ir mane, sakau, gal pašauks, kaip amžinatilsį mano tėvą, jis iki austrų žemės nuėjo... Po teisybei, ką moterys laime vadina, tikram vyrui vienas koktumas.

— Ar iš pragaro būsi pabėgęs, kad taip šneki? Tikrai iš taviškių kas nors ten yra skrudęs...

Antai tavo brolis Konstantas... Ar čia vyras? Težino paskui savo pačią sekioti.

Tyla ir sunkūs atsidūsėjimai. Vienos rankos sunertos ant krūtinės, kitos — po galva pabruktos. Mintys tylios kaip vandens tekėjimas, retkarčiais sušniokščiantis seklumėlėse, tyliai suplaukiantis į sietuvas. Seniai prasigraužė tokią vagą, ir niekas jos nebepakeis. Ir vis tos pačios kliūtys pasitaikys kely, tie patys akmenys, vingiai ir seklumos, tie patys versis vaizdai, kur dulsvos tolumos, šviečiantys skardžiai, valkstomi rūko miškai, aidus gervių klyksmas, riešutynų kalnai ir ratų dardėjimas dulkėtam keliūkšty, o kartais — kaip smagiai jie darda į turgų gruodo žeme...

... Regi jį pati: stovi ant kranto, žiūri į vandenį, trauko smunkančias kelnes. Arba sėdi pavasario pavakary ant skardžio klausydamasis, kaip plaka lakštingalos. Kas jam yra? Virš rasotų miškų plaukia mėnuo, klaidžioja rūkai. Sustojęs kur papievyje, pasiklauso — iš visų jis vėliausiai gula. Laikas plaukia ir plauks, kol pasieks Didįjį Vandenyną. Kiekviena bangelė, atskirai šturmuodama savo kliūtis, čia išnyra, čia vėl pradingsta... Vanduo... vanduo, ir protėvių šešėliai, sklendžiantys naktyje, — jų išvaikščiotos, nuakėtos, nugludintos, nučiupinėtos šitos kalvos ir slėniai. Tyliu kuždesiu atsiliepia balsai, tie patys, kuriais pašaukiama. Vienas kūnas, viena ir dvasia, o manei — šnekant kūnui, dvasia atsilieps.

Miegas neima, ir Vizgirda dar pagalvoja, kad galėtų kiek paskaityti. Nė lempos nereikėtų degti: kambary šviesu nuo pirmojo sniego, šviečia durys, sienos, langai, šviečia baltas pečiukas, malkos... Tylu, tik kartais pas Kristupą pasigirsta dainos ir juokas. Tas su visais glėbesčiuojasi, blogo žmogaus nuo gero greit atskirti nebegalės... Ką tu žinai apie gerumą ir blogumą, pasakė jis kartą. Žemė visus sulygina, visi mes vienodai akli. Šneki kaip pranašas, pasakiau, vis iš aukšto, rėksmingu tonu, lyg ne mūsiškis būtum, lyg iš toli, kaip svečias, mūs už skvernų patampyt atkeliavęs, lyg ne kartu mes būtume kiaules ganę, ne į tas pačias vakarones vaikščioję mergų šokdinti. Teisybė, paskui mus paniekinai, išvažiavai, nebenori atgal sugrįžti. Ir negrįšiu, atsakė, kas kartą išėjo, nebegrįš, bet nesu aš jums ir svetimas. Velniai žino, kas tu esi, pasakiau. Ambraziejus tave iš kelio išvedė. Mane? Iš kelio?! Tai tu... vieną kelią tematai, o ką daryti tam, kuris jų regi tūkstančius? Ir valdžią, sakau, tu čia giri, čia keiki. Ir man rodosi, kad jie didelę klaidą daro viską žadėdami. Išleps žmonės, ištiš, visko iš svetimų rankų telauks. Daug kas gerai, bet yra ir blogumų. Žmonės visuomet rungtyniaus. Vienam gerai — kitam negerai. Vis ko nors stigs. Apie tai reikia aiškiai šnekėti. O dabar... lyg jie gyvenimą būtų sustabdę, atgręžtos visos galvos į priekį... Kas gi ten mūsų laukia? Senatvė, sunykimas, mirtis. Kuo gi reiks guostis negalioje? Kažkuo lyg nepasitikima, kažką norima nuslėpti, bet kaipgi nuslėpsi — mato kiekvienas... Kentėti kiekvieno dalia, o dabar... Apie tai nė žodžio, kas kur — ir lekia vieni pas kitus rėkdami, tiek alaso, tiek visokių skundų, tiek daug panūdusių išvysti teisybę. Gerai Kristupas sako: “Kurgi tu, teisybe, esi? Jeigu ne mano, tai kieno gi tau duotos akys?..”

Nemiega ir Juzukas. Plačiai atvertomis akimis žiūri į tamsą. Priešais ant sienos tavaruoja liepsnos atšvaitai, po kairei jam šviečia langas. Juzukas irgi klausosi.

Vakar paskerdė meitėlį, ir, rodos, dar nenutilo gyvulio žviegimas. Kraujas šliūkštelėjo iš žaizdos ant batų, ištrūkęs meitėlis pasileido laukais šlubčiodamas ir žviegdamas. Griūva, vėl keliasi, lekia nuo besivejančių vyrų, o kai metasi šonan — kraujas šliūkšteli iš žaizdos lyg iš geldos. Raudona plazma, ugninė tyrė, raudonas žviegimas ką tik nudarytame darže, pušynėlyje, už kluono... Anksčiau, būdavo, slepiuosi, kišu galvą po pagalve, o dabar — matysiu aš ar nematysiu, vis vien papjaus, nuo to gyvuliui nebus lengviau. Išeinu kieman ir žiūriu. Manau, jeigu vyrai gali — galiu ir aš, reikia priprasti, ir man juk kada nors teks... Ar tu bijotum? — klausia sesuo. Žinoma, kad bijočiau, atsakau ir galvoju — ne, negalėčiau, ir nesuprantu, kaip suaugę gali. Ir ašarų aš niekad nemačiau jų akyse. Antai Augustui koją rąstas sulaužė — ir neverkė. Ir Felicija tikriausiai nenubraukė nė ašarėlės. Nesuprantu, kaip jie gali iškęsti, gal jiems ne taip skauda. Mane ar pravarde pavadina, ar žabeliu sušeria — tuoj žliumbiu, o paskui pykstu ant savęs. Palauk, pasakė Augustas, ir tavo laikas ateis. Nė aštuonių kilogramų aš neiškėliau, o vaizdavausi kažin ką galįs — kalnus, rodės, nugriaučiau... Kaip mudu su seseria smaigstydavom prie lango rėmų vabzdžius!.. Jeigu tėvui pasakyčiau, kaip ji kalba... Vizgirdžiokas ir laumžirgiams sparnelius nuplėšo, žiogams kojeles nutrauko... Jie patys palieka, sako. Iš tikrųjų palieka, va, žiūrėk: kojelė dar tebespurda, kai žiogas nušoka, susitraukia tarp jo pirštų kaip gyva, ir slieką jeigu pusiau perkerti ar ant kabliuko užmauni, kurį laiką jis dar spurda vandenyje. Ir varniukus Vizgirdžiokas iš lizdo išmėto — kuo jie kalti? Šlykštūs, pasakė kartą. Tu pats šlykštus, todėl visur ir regi šlykštynes. Ar tu nenutilsi, biriuk, šaukia jis. Visiems jis yra davęs pravardes, aš jam biriukas, sesuo — išstypėlė, Algimantas — šveplius teplius, nė vieno vardu nepašauks, vaikšto kaip gaidys, o pabandyk užkliudyti — tvos kuo pakliuvo, anądien taip laužė sprandą, kad net tamsu akyse pasidarė, maniau, jau viskas, šaukiu — paleisk, paskui ir šaukti nebegalėjau, o jis vis vien riečia. Gal jam koks malonumas visus kankinti? Algimanto vietoj būdamas, aš jam parodyčiau.

... Manai, kad joms skauda? — pasakė Algimantas, išplėšęs spurdančiai žuviai akį. Jos proto neturi, ne taip kaip žmonės, nieko nejaučia; ir žmogus, netekęs proto, nieko nejaučia, kaip miręs. Bene tu žinai, pasakiau. Kilbukus kartais už pilvo ištrauki — šliaužioja, lyg jiems niežėtų, palikdami smėly ruoželius, kur tie ruoželiai, žinok, ir kilbukų yra. Vizgirdžiokas kabliuką su žarnomis išplėšia... O aš triušio negalėjau užmušti; balta patelė, visa apsipešiojusi, vaikai jau buvo apsipūkavę, naršė po šiaudus, kai patupdžiau ją ant narvelio viršaus ir, laikydamas už ausų, sudaviau plaktuku į kaktą, vieną kartelį, kitą, nesmarkiai, kad neskaudėtų. Staiga kad pašoks sucypus — suprato pagaliau, ką jai daro, maniau, kad ir akis išdraskys, bet ne, išsprūdusi iš rankų, nušoko žemėn, šonai tik plast plast, žvilgtelėjo raudona žaižaruojančia akimi. Ir tu... tu... — rodos, išgirdau, — tu, kuris landžiojai į mano narvelį, glostei, kaišiodavai dobilų kuokšteles, duodavai puodynės šukėje pieno — kodėl jie prie žmonių nelaka? — tu šitoks? — rodos, pasakė ji. Nusviedęs plaktuką, kiek įkabindamas pasileidau namo, o širdis taip daužėsi, vos kvapą atgaudamas, įbėgau gryčion ir sakau: ten, eikite pažiūrėti... Pamotė rado vaikštinėjančią šalinėje, dobilo stiebelį įsikandusią, paėmė už paskutinių kojų ir trenkė į stulpą... Jeigu muši — mušk negailėdamas, pasakė Algis. Duok, kad vietoje būtų negyvas. Man nieko nėr, leisk užmušiu, — ir veržte veržėsi prie narvelių. Kaip tėvas, — sako Vizgirdienė. — Tas irgi žvėrelius galabija. Spąstų visur pristatinėjo, invalidais visus pavers. Jau baigtas, šaukia Algis, išlįsdamas iš už klojimo su iškeltu triušiu, dar gyvas, vos vos trūkčioja. Odą lupk!.. Nesuprantu, kaip jie gali. Paskui prapjauna kailiuką — peilis girkš girkš į gyvą kaulą, į stemples, išrėžia “kelnes”, nupjauna ties uodega iš papilvės, pakabina, pagaliuku pervėrę kojas, ir tempia už kailiuko kraštų — nusismaukia kaip sūrmaišis... Čia buvo toks žmogus, Pakštas, tai jis gyviems šunims odas lupdavęs, baisu klausytis, koks cypimas, sako Kazimieras. Paskui perrėžei pilvą, sumerkei rankas į karštus garuojančius vidurius. Susiraičiusi žarnelė, tikri karoliai, bent pasakymas, kada Algimantui ant kaklo užnersiu. Na tu, biriuk, šauktų išrausdamas. Tada tik saugokis. O ką jis padarys? Nieko. Bet kas čia dabar — visokios keistybės lenda į galvą. Bent pasakė — “karoliai”! Būna kartais: tariesi pirmas ką nors atradęs, o žiūrėk — kitas jau žino, jau yra pastebėjęs tą patį daiktą ar kokį panašumą. Nustembi tai iš kito lūpų išgirdęs. Kaip čia yra, kad žmonių mintys lyg susišaukia, ką vienas pagalvoja — tą ir kiti. Slapukas! — šaukia Vizgirdžioko sesuo. Su tavim nė neverta eiti slėpynių, tu ir taip visą laiką slepiesi, — ir brūkšt brūkšt dilgėle per blauzdas. Na tu, išstypėle! — šaukiu visai taip kaip Vizgirdžiokas, ir balsas toks pat.

Ne, tu tik pamislyk, šnekėjau kartą Algimantui, kai tas darinėjo mėsą. Gyveno žvėrelis, džiaugėsi, šokinėjo, o dabar matai, kas beliko iš viso jo grožio. O jeigu ir žmonės taip — užkasė, ir nebėr, kaip nebūta, tik kaulai. O tu manei — ne tas pats? — sako Algimantas. Tu sakei — ne tas pats, sakei — žmogus turi protą. Vis vien vienas galas, — sako Algimantas, darinėdamas ant rasotos žolės dar šiltą gyvį. Stoviu po belapiu klevu, ir šiurpas eina per nugarą nuo to, ką pagalvoju ir girdžiu. Kaip tu gali taip kalbėti, — sakau Algimantui. Vis vien, — atsako tas, ta pati mirtis kaip ir triušio. Tada paėmiau grumstą ir sviedžiau tiesiog jam į galvą. Kaip tu gali taip galvoti! — Lyg ne teisybė, pasakė Algis, stovėdamas po šlapiu belapiu klevu. Teisybės nėra ko slėpti. Ne visuomet, atsakiau. Ir tavo tėvas, ir Vizgirda, visi slepia teisybę. Ką gi slepia? Apie kokią teisybę tu šneki? Apie bailumą. Tavo tėvas bailys! — štai kaip aš jam atsilyginau. Tu pats kaip triušis, tariau. Jeigu tau taip reikia teisybės, tai žinok — tu pats kaip triušis. Nu tu, biriuk, nu kai pagausiu. Ir tu slepi, savo šveplumą slepi, šaukiau nubėgdamas, bet tas nebegirdėjo. Ir gerai, kad negirdėjo. Jis toks geras. Algimantą aš labiausiai myliu, ir šitaip pasakyt, šitaip pasakyt, ui ui, inkščia suspausdamas kumštelius. Baisu! Baisu! Koks aš, koks... nedėkingas!

Po savaitės sniego nebeliko nė pėdsako, ir Vizgirda vėl išėjo sodinti medelių.

Ilgai dvejojo, ar veisti sodą, ar ne: žemė prastoka, neaugs. Pradžią davė berniokas, pasodinęs keletą iš pakrūmės iškastų medelių — šermukšnių, klevų, obelaičių. Dabar Vizgirda, kur buvęs kur nebuvęs, jau sodelyje.

— Kaip apsėstas, — sako Vizgirdienė Konstantienei. Abi nusikvatoja.

— Kam kasinėji? — Kazimieras laiko už pavadžio arklį. Žemė jau nebe tavo.

— Džiaugiesi?

— Aš jau prisiplūkiau.

— Manai, dabar nebereiks?

— Nebe tiek. Matai, kaip greit visi sulėkę iškūlėm.

— O kiek nubyrėjo!

Abu patyli.

— Ar kult eisi?

Vizgirda kaip negirdi. Tik kastuvas džerkšt džerkšt — žvyras. Retkarčiais ir plytgalių bei akmenų pasitaiko.

— Mano tėvo gryčia čia stovėjo, — sako Vizgirda. Jo balsas kaip visuomet apmaudingas, kažkam priekaištaujantis. — Jau tada, — sako jis, — sodą reikėjo užveisti. Mano tėvo tokia mintis buvo. Kiek didelių medžių dabar čia augtų. — Paskui, rodydamas Kazimierui plytgalį, priduria: — Matai, kaip išsilaikiusi, nė netrupa. Gal dar Dusmenų plytinėje degta. Anksčiau, būdavo, ką padaro, tai ne dabar. Vienas plytos šonas aprūkęs, krosnyje va taip stovėjo. Prie šitos plytos gal ir tu dar nagus apšildavai.

— Tfu, — nusispjauna Kazimieras. — Tau vis anksčiau, anksčiau. Ausis išūžei.

Nusviedęs plytgalį, Vizgirda vėl imasi darbo. Kazimieras tebestovi, žiūri, kaip Vizgirda kasa, — et, vis vien iš šito sodo vaisių neskins, nespės...

— Jeigu visi taip galvotų, — sako Vizgirda, — nieko nebūtų.

— Eik geriau į kolūkį, vis darbadienis.

— Ką už jį gausi? Saują pelų?

Darže šlapius runkelius darinėja jo moteriškė, tačiau rūkas toks tirštas, kad per keletą žingsnių nieko nematyti. Šalimais stovi Konstantienė. Ji įdėmiai klausosi, kas ten šnekama. Dabar, kai yra nušalinta nuo valdžios, visa, kas čia daroma, ją siutina.

Smagiai švilpaudamas, sukaliojasi apie klojimą Konstantas — užkėlė ant stogo kartį, dabar svertą pėdams paduoti prisitaisys, ir darbas eis kaip iš pypkės.

— Eik kulti! — šūkteli prajodamas Kazimieras.

Dirvoje birzgauja traktorius. Klimpdamas ir taškydamasis purvais, jis tempia keletą plūgų ir akėčias. Reiks pažiūrėti, kiek suarta, pagalvoja Kazimieras, prie vakarykščio pridėjus, bus jau geras plotelis. Arkliui visa savaitė darbo. Gal ir daugiau.

Ir pats nepajunta, kaip pasileidžia smagia ristele.

Traktoriukas trata ir trata.

Vizgirda kiek pasiklauso, pasidairo ir, sviedęs kastuvą, eina į savo pakrūmes.

Niekad jis nėra per Užpelkio kiemą perėjęs, nesilanko pas Kazimierą, Diržius, kojos iš savo lauko nekelia. Ir sietuvai, ir keliukui, ir karklynėliui, ir šermukšniui, raustančiam galulaukėje prie vieškelio, net akmeniui, aplink kurį nuolatos tupinėja vaikai, prigijo jo vardas.

Atgręžia į jį romias akis sartasis. Supratingo gyvulio akyse visas Vizgirdos gyvenimas: kaip galuodavosi su apvirtusiu vežimu, kaip dardėdavo paryčiais į turgų su kriuksinčiais dėžėje paršeliais; jose ir Maldonio skardžio šviesa, kai vakarais, būdavo, girdo savąjį sartį brastoje, ir miško kirtėjų kirviai, ataidintys iš girios, kur jis vis ruošėsi nuvažiuoti rąstų traukyti.

Vizgirda glosto arklio prusnas, tapšnoja per kaklą, pečius, žiūri, ar nesumušti, arklys pakelia priekinę koją, ir šeimininkas ima apžiūrinėti pasagą. Paknebinėja — kraujas, pūliai... Ir šonas suraižytas, net oda perrėžta. Sartis žiūri į Vizgirdą, nugara trūkčioja, lyg laukia, kad pažiūrėtų, paglostytų, ir tokia gėla Vizgirdą pagauna žiūrint į arklio akis, kad ima purtyti galvą, keiksnotis. Ot gyvatės! Šitaip elgtis su gyvuliu. Gal jau ir nuo kojų nuvarė. Išdėliai! Jeigu žinočiau kas!

Jam pasukus į pakrūmę, ir arklys iš paskos, lenciūgas žleg žleg, pučia drėgnas prusnas, baksnoja pašonėn, glaustosi. Šilta pievelėje, iš visų pusių ji medžių apstota, kad ir koks vėjas pūstų, tylu, nors žvakę dek. Tik iš debesų lėkimo, iš to, kaip siūruoja pušys Maldonio šlaite, gali spėti, koks vėjas. Vaikiščiai vis lekia čia šildytis. Kas čia dabar? Ar lauželis kūrenta, aš jiems. O ten prie liūnelio kas pilkuoja? Ar tik ne Kristupo vaikas? Velėnas, matyt, rausia, kitur negali pasiieškoti sliekų.

— Ak tu! Dink greičiau man iš akių’ Kad niekad daugiau nematyčiau! — šaukia Vizgirda. Vaikas krūpteli ir pasileidžia per krūmus paknopstom.

Visa pievelė kurmių išrausinėta.

Vizgirda pataiso batu Juzuko išdraskytas velėnėles, pamindžikuoja ant liulančio, parudavusiom viksvom apaugusio kranto. Vanduo drumzlinas, aptekęs žolėm ir dumbliais, matyt, nė vieno karosėlio nebeliko, kiek prileidžia, pavasariais, kai apsemia upė, visi išbėga.

Avių išmindžiotas plotelis, brasta, kur jis veda girdyti karvę, lenta, ant kurios jo pati skalbia žlugtą, akmuo, nuo kurio jie semia vandenį, karklai, priaugę vytelių, — pjauti neleidžia jų nė Kristupui.

Visą amžių širdyje laikytas žemės lopelis, saugotas nuo pašalinio žvilgsnio, žvirblių nučirkšti karklynėliai, akmenys, įlomėlės. Net paukščiai, užklydę į jį, tapdavo Vizgirdai artimesni, net lakštingalos balsas jo alksnynėlyje skambėdavo kitaip; tik jam, rodės, plaka ta lakštingala, jam cypsi margas ant šakos nutūpęs paukštelis. Ežių šeimyna gyveno jo pakluonėje, jis matydavo savo bernioką, puodynės šukėje jiems nešantį pieno, per kūlę visus išbaidė; išpuvusioje drevėje vakarais ūkaudavo pelėda... Net dangaus lopelis, prisilenkiantis prie jo molėto kalno, buvo savesnis, net žvaigždės šiltesnės. O klaidžiojantys jo įlomėlėm rūkai, šilta, garuojanti žemė, trupantys tarp pirštų grumstai! Gera būdavo eiti basomis paskui akėčias, raginti sartąjį, pasisukti prie alksniukų, sumesti žoles ar bulvienojus į krūvą, iš pačios pakrūmės atriekti noragu žemės per kokį sprindį daugėliau nei pernai, pamatyti nuo kalvos atlekiantį su lauknešėliu bernioką, pakelti jį už pažastų, sodinti ant krūpčiojančios arklio nugaros, tapšnoti gyvuliui per prusnas, sakyti — no, sarti, no!

Tarsi gyvas alsuoja tavim kiekvienas šios žemės grumstas. Žiūri, būdavo, į medžius, ir rodydavos, kad nuo to žiūrėjimo jie kyla aukštyn, tvirtėja, nuo jo užsitraukia jų žaizdos, išlakesni daros kamienai. Šitaip tu žiūrėdavai ir į savo bernioką, į vešlius, besiraitančius plaukus, į jo rankas ir, kai matydavai, kaip jis, krypuodamas pečiais, eina prie durų, siekia velkės, sakydavai sau: matai... matai, ką reiškia meilė. Šitaip žiūrėdavai ir į savo gyvulius, į pakinktus, padargus, į trobesius, begaliniu tikėjimu bei noru neleisdamas jiems sudūlėti, susmegti žemėn.

Stovi dabar Vizgirda kieme, žiūri į kalną, kur burzgia tas traktoriukas. Jo vairolazdes trauko žvitrus vaikigalis. Veidą iškreipia skausmas: tokia plynuma atsiveria ten, kur tas traktoriukas prašliaužia, nutrindamas visas jo žemės ribas, išversdamas akmenis, krūmokšnius, toks riebus juodžemio juodumas, molio lopelių raudonis, žvyras dar šiltas, garuojantis, lyg iš paskersto gyvulio vidurių kylantys garai, lyg iš vištos skilvio iškratyti akmenėliai... Visi žiemių vėjai ten galės vaikščioti, šaltis prislinks prie palangės, užmūrys stiklus, ir nei pliauskos, iš kurios atsiskeltum balaną, nei smalioko nebus iš kur atsineša, nei skrandos, kurią užsimestum ant pečių sėsdamasis prie lango su laikraščiu šaltam priešaušry. Valgyti! — girdi troboje savo riksmą, nuo kurio net visi bliūdeliai suskamba, o juos uostinėjusi katė sprunka palovin. Baisu, kokia apšiurus tavo katė, baisu žiūrėti į pačią, stovinčią vidury išdubusios aslos — nei gyva, nei mirusi nuo to riksmo.

— Kurvos! — subliūva Vizgirda, regėdamas, kaip traktoriukas įgriūva į karklynėlį, vėl išnyra ir jau nė vieno medelio, žymėjusio jo rubežius, nebėr. — Kurvos! — rėkia nutverdamas laužtuvą, lėkdamas paknopstomis ir iš tolo jį keldamas. Ilgai jis kentėjo sukandęs dantis, ilgai laukė. Viską atėmė, o ką davė? Saują pelų! Į svetimus laukus dirbti varo! — Kurvos! — šaukia jis, galuodamasis su savo pačia, — pasivijusi ji bando atimti laužtuvą. — Traukis, kai vošiu!

Vaikigalis, kuris, užrietęs galvą, traukinėjo vairolazdes, nespėjęs nė sustabdyti traktoriuko, iššoka iš kabinos ir neria šalin, tačiau Vizgirda jo nė nemato. Stovi traktoriukui ant kelio, laužtuvą iškėlęs, ir šaukia.

— Važiuok! Kurva, važiuok! — rėkia grėsmingai prie jo artėjančiam traktoriukui ir, nė per žingsnelį nepasitraukdamas iš vietos, tvoja laužtuvu vieną kartą, kitą, beveik griūdamas po vikšrais, užsimoja dar, bet prišoka pati, ir tiesiog nesuprantama, kaip jį spėja išvilkti. Jis ištrūksta apdrabstytas purvais, vėl puola riaumojančią pabaisą, talžo vikšrus, kaminą, kabiną, matyt, ir vairolazdes užkliudo, kad traktoriukas kaip sužeistas žvėris kriokteli, įtempdamas visus metalinius sąnarius, staiga pasigręžia į jį, pašoka iš vietos ir... pliupt pliupt pliupt — užgęsta giliai įklimpęs. — Matai, gyvate, matai! — šaukia Vizgirda, dar vis neatlyždamas.

[4]

Tik dviese su pusbroliu Juzukas gali landžioti po Vizgirdos pašalius ir krūmokšnius. Bet keista, ką tik jis ten darytų — ar kokį daiktą užsigeistų paliesti, ar medelį, visuomet dirsteli į Vizgirdžioką, ar galima, ar tas leidžia. Visur čia turi būti paisoma nebylaus Vizgirdžioko draudimo. Savo tėvo valdose jis gali padaryti malonę, bet gali ir užginti. Toks įsitikinimas tvinkčioja jo gyslose, jis teikia jam nuožmaus pasitikėjimo ir žadina bailią kitų pagarbą. Jaučia ją Kazimiero sūnūs, kurių žemelė — smiltys ir molio kalvos, jaučia ir Juzukas, kurio tėvas viską baigia paleisti vėjais. Yra jo tėvo žemėje kalnas, žemuogių skardis, kūdra, plokščias apsamanojęs akmuo, ant kurio Juzukas mėgsta tupėti ir glostyti ranka šiurkštų druskingą paviršių su tvirtai priskrebusiomis samanomis; yra smėlio keliūkštis, yra pasviręs žilvitis ant upės, pieva, kur pavasariais po purienas varlinėja gandrai, susisiekiantis su Kainoriaus brasta liūnelis, klampus, pilnas siurbėlių ir žolių, su žemai palinkusiais karklais; yra beržynėlis, bet yra ir Konstantas, vaikštinėjantis po tą beržynėlį su kirviu ir čiupinėjantis medelius. “Savo nekerta, vis lenda į mūsų!” — čia ilgai bus galima girdėti tokius žodžius. Tačiau labiausiai vaikas norėtų, kad čia būtų kuo daugiau medžių, eglių, beržų, pušų, o jeigu ąžuolas!.. Tiesa, jis pasodino keletą medelių, bet kada dar užaugs!

Tėvui visa tai nė motais. Jis nepasakys — mano alksnynėlis. Jis nė nežino, kur baigiasi ir kur prasideda jo žemė.

Svarbiausia čia yra pievelė, besidriekianti nuo aukšto pavėsingo skardžio, kur vasaros karštymečiais, klimpdami iki stebulių į smėlį, krypuoja šieno ar dobilų prikrauti vežimai. Skardžio šlaite yra versmelė, į kurią trys šeimos merkia kibirus. Ledinis, gaivus jos vanduo. Kiek kartų Juzukas lėkdavo su draugais prie tos versmelės! Vandenyje tarp mirgančių lapų ir debesų jis išvysdavo savo sukaitusį veidą, panardindavo vandenin burną ir gerdavo gerdavo, jausdamas, kaip šaltas paversmių vanduo gurga į vidurius. Perbraukia ranka per burną, atsikvepia, vėl geria, ir tavaruoja vandeny jo akys, ir iš pačių žemės gelmių muša verčiasi tumulais vanduo, tvaksi, spurda mažutė vaiko širdis, uoslę dirgina paversmių kvapai. “Užteks, tu besoti!’ — šaukia draugai. “Zapalianiją gausi”, — girdi ant skardžio stovinčio dėdes Konstanto balsą, bet jį nustelbia virš vaiko galvos dundantys šieno vežimai — keldami debesis dulkių, kurios sėda ant apleipusių juodalksniukų, vežimai lekia į lankas ir grįžta su šienu sunkiai girgždėdami, o toli už miško tarytum girdėti — griaudėja.

Vienas brangus prisiminimas pakirsta vaiko sieloje.

Jis, visai dar mažas, gal kokių trejų metukų, sėdi ant pradalgės ir žiūri į netoliese grėbstančią motiną. Tamsiaplaukė, šviesia suknele, ji skuba — gal kad artėja lietus, o gal kad vaikas nevalgęs ar laikas jį guldyti į lovelę. Praeidama su šieno glėbiu, sako jam: “Luktelki minutėlę, aš tuoj... tuoj aš ateisiu, vaikuti”. Tačiau nudžiūvusį gėlės stiebą, kurį jis ištiesia kiek įstengdamas, ji spėja paimti. Tai vienintelis prisiminimas, išsaugojęs šviesų jo motinos siluetą, plazdantį kaitroje.

Jeigu Juzuko nepakviečia pusbroliai, jis sekioja paskui suaugusius — vengia tik Vizgirdos ir Konstantienės. Jeigu tik pamato, kad Vizgirda išeina į savo pakrūmes, tuoj lekia pas Vizgirdienę. Kur tik teta eina, ir jis iš paskos. Į daržinę pirmas, lėkte. Ten stovi aruodėlis, kurio dangtį atkėlus pakvimpa skilandžiu, sūriu, duona, kmynais, ajerais. Gardžią ji kepa duoną. Bet ne dėl to, kad būtų alkanas, Juzukas čia stypso: gėda imti valgį iš svetimų, geriau jo niekad nesiūlytų. Jam patinka, kaip ji atkelia dangtį, išleisdama tuos kvapus, patinka, kaip juokiasi, žiūri į jį, šnekina, patinka žiūrėti, kaip ji darbuojasi prie krosnies, minko duoną, gramdo duonkubilį, patinka, kai jį pašaukia vardu.

Teta nuolat triūsia darže, skina pomidorus, krapus, ieško agurkų ar rauna griežčius. Pamačiusi jį einantį per ražienas ar pro bulves, iš tolo šaukia:

— Juzuk! — Ir, ištiesusi įskaudusią nugarą, žiūri, kaip jis ateina prisimerkęs nuo saulės. — Kodėl tavo akis vis primerkta?

— Nuo šviesos.

— Griežčio gal nori, išsirauk.

Žolėm ir daržovėm pakvipę jos rūbai, rankos snūdžios ir ramios, pilnos šilto žemės sunkumo. Jos mėgsta ilsėtis skreite. Kartkartėm, tarsi vaikas per miegus, krusteli žolių subraižytas nykštys ir vėlei ilsisi. Jos rankos niekad nemosikuoja, neskuba paskui žodžius, jos šiltos, globiančios. Tai ne Konstantienės rankos, kurios lyg slepiasi nuo pašalinių akių, vis kažką knebinėja ar, vėsčiodamos į šalis, kažką rodo visiems, ne pamotės, apmaudingos, nekantrios, čia čiumpančios kokį daiktą, čia vėl jį metančios.

Daukinčio vaikas augo be motinos. Tėvas jį vežiojo iš vienų giminių pas kitus.

Pirmąkart Juzukas keliavo, kai dar motina buvo gyva. Jie kėlėsi iš miesto, kur, karui prasidėjus, buvo subombarduotas jų namukas.

Sėdi jis mašinos kėbule ant motinos kelių. Skaidri, saulėta, rudeniška diena, aukšta ir šilta jos padangė. Kelias žvilga kaip skustuvo nuzulintas diržas. Pro šalį praplaukia gelstelėjusios medžių gretos. Debesų šešėliai plaukia tolimomis kalvomis, keleivių nė neužkliudydami. Saulė sulig kiekvienu sunkvežimio pakilimu slysta žemyn. Retkarčiais spinduliai plyksteli iš paskos važiuojančio “gaziuko” lange ar kur tolybėje, ant kalvos, nes, kiek tik akys užmato, tuo keliu jiems iš paskos rieda mašinų vilkstinės, dauguma apdengtos brezentu, pilnos kareivių; jos lenkia vežimus, prikrautus baldų, ryšulių. Vaikas mato iš paskos važiuojančių vyrų veidus. Įrudę saulėje, besijuokiantys. Vienas vyriškis iškiša iš kabinos galvą ir kažką jiems šaukia, modamas abiem rankomis.

Vaikas glusteli prie motinos ir tarsi ištirpsta nuo jos švelnumo. Tėvas šneka, kad visa susitvarkysią, praeisią, vėl grįšią senieji laikai. Jo akys klaidžioja po plačias apylinkes, kur dunkso rugių gubos, atokios sodybos ir medžiai. Papiroso galiukas nežymiai virpa.

— Ką tu šneki, Kristupai, ką tu šneki? — motina glaudžia vaiką. — Niekada nebegrįš kas buvo.

Tėvas tebežiūri į kelią.

Vaikas sėdi susirangęs motinos glėbyje, tarp kėdžių ir ryšulių. Kažkodėl jam labai svarbu, kiek priartėja ir nutolsta tas “gaziukas”. Ir švysčiojantys nuo kalvų saulės zuikučiai traukia jo akį, ir ilga, brezentu dengtų mašinų virtinė — labiausiai jis norėtų pamatyti jos galą, bet, kad ir kiek stiepiasi, neįstengia...

Paskui tame krištoliniame laukų skaidrume ir ramybėje sušmėžavo šešėliai, greiti ir judrūs. Jis pamatė, kaip toli, ant kalvos, kur buvo nusidriekęs vilkstinės galas, iškilo žemių stulpas. Keletas tų šešėlių, griausmingai burgzdami artėjo prie jų.

— Į griovius! — šūktelėjo kažkas. — Pulkit į griovius!

Bet jis nė susigūžti nespėjo, kai čia pat, už nugaros, pasipylė švino lietus. Laimė, greit liovėsi.

Keliu vaikas važiavo ir vėliau, kai motinos jau nebebuvo. Vienas su tėvu. Bet tai buvo nykios, darganotos dienos — sugriauti tiltai, sudaužyti namai. Tėvas kažko vis ieškojo savo jaunystės miestuose. Bet kone visur juos pasitikdavo užtrenktos durys, tušti, apleisti skverai, nykuma. Tėvas stabčiojo prie kai kurių namų ir sakydavo — čia buvusi kirpykla, konditerija, ten restoranas... Daugelio žodžių vaikas nė nesuprato, gal dėl to viskas atrodė dar slėpiningiau. Prie vienos rudos, žiojėjančios langų angomis sienos jie stovėjo gana ilgai — ten buvęs audimo fabrikas, ten kažkada dirbus Juzuko motina.

Kartą juos pasitiko piktas šuns amsėjimas, duris atidarė vyras su pižama ir, laikydamas besiplėšantį juodą vilkšunį, pagrasino: “Paleisiu”. Kitą kartą — sulinkusi, priekabi senutė su tūtelių prisuktais plaukais, meiliai šypsodamasi ir kuo maloniausiai linksėdama, pakvietė: “Prašome, ponuliai, užeikite”. — “Pamišusi”, — pasakė lipdamas laiptais tėvas.

Daug kas čia tėvą pažinojo, dažnai sustabdydavo gatvėje. Vaiką stebino, iš kur tėvui tiek pažįstamų ir draugų. Jie stoviniuodavo kryžkelėse, prie namų su keistais užrašais. Ypač jam įsiminė vienas, tamsiai rudų, sudūlėjusių plytų, su apvalia lango niša į betonuotą aikštę, už kurios bildėjo traukiniai.

Po daugelio metų Juozas susiras tą namą, ilgai vaikščios nušiurusiais koridoriūkščiais, žvilgčios į mažo kambarėlio išpuvusiomis grindimis kertes. Jausdamas žilos senutės akis, apžiūrinės senus baldus, stoviniuos prie lango, kur kitados, ankstyvais rytmečiais ir pavakariais, rišdamas kaklaraištį, dairydavosi po aikštę jo tėvas. Senutė neiškentusi pasiteiraus, kas jis toks. Ir kai pasakys, kad čia kitados gyveno jo tėvas, iš tiršto jos atminties rūko iškils — taip, taip, toks šnekus, mėgstantis puoštis jaunikaitis. Vėliau ją aplankęs su dviem vaikais — berniuku ir mergaite. Tai jis ir esąs jo sūnus? “Dieve dieve... Ar jis dar gyvas? Aš buvau visa dvidešimčia metų už jį vyresnė”, — pasakys ji ir mažais skrupulingais senatvės žingsniukais nutipens kaisti virdulio. Sėdėdamas ant senos, išdubusios sofos su aukšta atkalte ir maišydamas pasidabruotu šaukšteliu arbatą, jis jausis priartėjęs prie kažko nepaprastai jam brangaus, bandys įsivaizduoti, kaip tąsyk atrodė aikštė priešais to kambarėlio langus, kokią ją tėvas matydavo rytais, kai skusdavosi, kokiais drabužiais tada vilkėjo per ją skubantys žmonės.

Jis visur ieškos tėvų jaunystės pėdsakų, plaikstys senus, vaiko nagučių apdraskytus atvirukus bei nuotraukas — žmonės, lyg nujausdami, kad karo audros juos greitai išblaškys, mėgo fotografuotis ir keistis nuotraukomis, rašinėdami neišmoningus žodžius bei posmus, pridurdami, kad skiria juos “ilgai atminčiai”, nors tikriausiai netikėjo, kad ilgai tvertų ta atmintis, kad bus skrupulingai saugomas koks nors būtojo draugo ar pažįstamo veido bruoželis, atsitiktinis žodis, gestas ar įprotis, būdingas tik jam vienam.

Susiras Juozas ir kito per karą subombarduoto namo griuvėsius. Tas namas stovėjo santakoje netoli pilies, kur upė, suktelėjusi didelį vingį, neria į ūksmingą, ąžuolais apaugusį slėnį, palikdama vakarų pusėje plynas kranto kalvas, nusėtas namukais. Jo žvilgsnį vis trauks tvora aptvertas apleisto fabrikėlio kiemas.

... Apie pietus to namo balkonėlyje pasirodydavo tamsbruvė neaukšto stoto moteris su vaiku ant rankų. Tai ir buvo Juzuko motina. Ji parodydavo jam į pilkšvą smėlio keliūkštį, vingiuojantį pro apdulkėjusius mažus sodelius, ir sakydavo, kad greitai ten pasirodysiąs jo tėvas. Kresnas vyras išeidavo iš skarda užversto gamyklėlės kiemo ir, prisimerkęs nuo saulės, per pilką keliūkščio smėlį patraukdavo link šito namo. “Ateina”, — pasakydavo motina.

Aprūdiję skardiniai stogai, laiveliai krante, seklumos, visur rūdys, vien rūdys. Jų prisigėręs oras, medžiai, net dangus. Į vakarus nuo gamyklėlės atsiverdavo kalvos, platus upės vingis, beribis žalzganas dangus, į kurį plakėsi alsi, deginanti kaitra. Žalumoje skęstančioj salelėj — raudoni, prisigėrę karščio pilies griuvėsiai, aplink juos virpčiojančios bangelės... Rodėsi, net upė nenorom varo vandenis į tolumas. Kažkokie raiteliai, iškėlę kardus, kadaise išlėkė iš tos pilies į vakarus ir negrįžo. Tokia buvo motinos pasaka, pasėjusi vaiko širdyje neaiškų ilgesį. Rimtos, suklususios akys gręždavosi nuo tų erdvių į motiną, tarsi ko klausdamos ar prašydamos, kad ji papasakotų daugiau.

Sunku ir suskaičiuoti, kiek moterų Juzuką globė, kiek jis matė palinkusių veidų, kažko jį klausinėjančių, šnekinančių, kiek rankų, kaišiojančių jam žaisliukus ir kviečiančių. Bet tai buvo rankos, trumpam atitrūkusios nuo kokio darbo ar savo vaikų. Kai jis jau norėdavo prie jų eiti, žiūrėk, jų ir nebėr. Šitaip jis ir vėliau klydinės, visur įžiūrėdamas apgaulingą švelnumą. Apsimesdavo, kad nieko negirdi, nepastebi, knebinėdavo kokį jam padovanotą barškutį. Daug meilės ir gerumo aplinkui, bet kur tas židinys, prie kurio priglustum? Šia prasme jis bus kategoriškas — jokio pusėtinumo, kur meilė apatiška ir vangi, sumišusi su banalybėmis. Jos reikia didelės ir šviesios — kaip idealas. Visuomet jis bus atsigręžęs į kažką nekasdieniška.

Kol sulaukė septynerių, net penkiose šeimose pabuvojo. Triukšmu ir šurmuliu jį apkurtino dėdės Povilo, motinos brolio, namai. Ten visi pašaliai buvo apsodinti gėlėmis: tulpėmis, mėtomis, narcizais, rūtomis, kurios taip kvepėdavo šventadienių pavakariais, kai pusseserės ruošdavosi į vakarones.

Sukaitę veidai, skubančios rankos, per viena kitos petį dirsčioja į veidrodį. Sudėjusi į skreitą rankas, sėdi krėsle jų motina, geraširdė, giedro veido moteriškė. “Greičiau, sesės, greičiau!” — šaukia Alė. Tik vyresnioji, Angelė, niekur neskuba, sėdi įsmeigusi priešais save pilkas akis arba meiliai čiupinėja rasotą tulpės taurelę. Įnoringai pasukta galvutė, kietu vainikėliu sudėtos kasos. “Tu neisi?” — pagriebusi Juzuką, Alė kelis kartus apsisuka, paskui ima degančia burna bučiuoti. “Fui koks, visą suknutę suglamžei”. — “Ten dar ne taip suglamžys”.

Angelė nepratardavo nė žodžio, ir prietema, kuri tokiu metu telkdavosi kambarėlyje, rodės, srūva iš jos akių. Tas, kurio ji laukdavo, ateidavo gerokai pritemus. Jis visuomet į durų staktą trinktelėdavo galvą, nes buvo labai aukštas. Maža jiedu tesišnekučiuodavo, ir juokas, nuaidėjęs sulig pirmaisiais jo žingsniais, bemat nuščiūdavo. Lempos nedegdavo, ir dažnai tirštėjančios sutemos prisipildydavo lietaus ir smarkių vėjo šuorų — trobelė stovėjo pačioje pamiškėje. Jeigu būdavo tylu, girdėdavosi, kaip už girios dainuoja susirinkęs į vakaronę jaunimas, virkauja armonika. Vakarai atsiverdavo plačiais vasarų saulėlydžiais, vedančiais į kalvotas tolumas ir kelius; juose tilpo ir tolimas griežlės balsas, ir kryžkelėje ant kalno stovintis beržas, ir siauručiai takai su vartelių girgždėjimu ir įprastiniais pritilusios ruošos garsais.

Tam vyriškiui išėjus, Juzuką pasigaudavo tetos rankos, čia guvios, su nelauktais džiaugsmo protrūkiais, čia norinčios kažką raminti, guosti. Įžengdavo kresnas, žilvičio mediena ir kūdra pakvipusiais rūbais dėdė Povilas. Jis per dienas pakluonėje tašydavo lankus, lenkdavo rogių pravėžas. Tylėdamas nusivoždavo kepurę ir, pasidėjęs čia pat ant suolo, siekdavo šaukšto. Valgydavo skalsiai, iš lėto, retkarčiais ko nors pasiteiraudamas. Kasdieninis jų viralas — batviniai. Burokų lapais buvo nudrengtas visas kiemas, prieangis, net slenkstis — jais pasisotindavo ir žąsiukai, ir kiaulės. Sėdėdamas ant suolo ar lovos, vaikas dažnai regėdavo, kaip dėdienė, apsigobusi maišu, braido po rasotą daržą ir krauna į šlapią glėbį lapus, ir tik pariesdavo po savimi šiltas kojas. Tačiau batvinius jis srėbdavo su pasigardžiavimu. Kai jo dubenėlis būdavo tuščias, susitikdavo su močiutės akimis, kažką jam patylomis sakančiomis. Prisislinkdavo artėliau, ir ji įbrukdavo jam į rankas cukraus ar šiaip kokio skanėsto. Jeigu kas eidavo miestelin, ji duodavo kapeikų, kad nupirktų. Apie kitus savo anūkus sakydavo: “Jie turi tėvus — nebadaus”. Močiutė buvo labai sena, vos bepavilkdavo kojas, ir vaikas teprisimena tik giliose, pajuodusiose akiduobėse neramiai klydinėjančias jos akis, kietai suspaustų lūpų krustelėjimą...

Sėdintys už stalo viską suprasdavo, bet apsimesdavo nieko nematą: būdavo, šypteli ir užgula savo lėkštes. Vėl atgydavo kalbos, o dėdienė, vis tokiu giedru veidu, atnešdavo jam antrą dubenėlį batvinių. Čia nieko jam nedraudė. Tačiau jis tūnodavo kur kamputy, kad nesimaišytų. Dažnai privažiuodavo daug svečių — jie džiaustydavo šlapias gūnias bei sermėgas, iškinkydavo ir vėl pakinkydavo arklius, ir jis nė suvokti nespėdavo, kas čia savas, dėdė, kas pašalinis, atvažiavęs pirkti lankų.

Šitas atokus pamiškės kampelis gyvens jo atmintyje — lietaus ūžesys, šlapių drabužių šutas, minkšti kirvio kirčiai, kūdros ir žilvičio kvapas; laibas, lipšnus balsas, kuris, visiems nuščiuvus, pašaukdavo jį vardu. Tai buvo Angelės balsas, kamantinėjantis, ką jis mylįs, — lyg mažam vaikui nieko toks prisipažinimas nereikštų; keista, bet jis niekad jai nepasakė, kad jos tikrai nemyli. Kokie tie suaugusieji akli, kokie neišmanėliai! Angelė kalbėjo su juo lyg su kvaišeliu, nors jis įsiręžęs stūmė ją šalin ir, apmaudingai raukydamasis, kramtė lūpas. Be saiko jį girdavo: koks meilus, protingas vaikas esąs. Kaip įmanydamas gynėsi tokio švelnumo. Čia buvo per daug kažko persenusio, niekam nebereikalingo, suplėkusio. Turbūt visi saviškiai tą jautė, visus juos slėgė ir varžė įprastas šiuose namuose lipšnumas, kurį primesdavo Angelė. Broliai atsiliepdavo taip, kaip juos pašaukdavo sesuo, jie nesąmoningai jai pataikavo, kažką nuo jos slėpė. Budria ausimi vaikas dažnai sugaudavo vyrų balsuose salstelėjusias Angelės balso gaideles. Pasidarydavo koktu. Namuose viešpatavo vienas balsas — Angelės, mat nerašytas šios giminės prisakymas, paliktas mirštančio, visų šiame kaime ir šeimoje gerbto tėvo, buvo toks: jie, vaikai, turi būti atidūs vienas kitam, privalo niekad neužmiršti, kad yra broliai ir sesės, vienodai mylėti tėvo ir motinos, jie neturi būti kaip gegužiukai. Tėvo priesakai čia buvo šventai saugomi. Atsidūrę gimtojoje pirkioje, jie vėlei pasijusdavo vaikai, į kuriuos nuo sienos iš fotografijos žvelgė jų tėvas, griežtas, senyvas, tvirtais žandikauliais, vešliaplaukis, padaręs visa, kad ilgai šiuose namuose degtų jauki, visus sušildanti ugnelė. Angelė tuo piktnaudžiavo — štai ko nenumatė velionis, nenumatė, kad viršų paims perdėtas dorovingumas ir senmergystė.

Ilgas buvo jų giminės dorovinis kodeksas, tik, nuolat plaikstomas perdėm dievobaimingų pirštų, išbluko, nusitrynė, pagelto ir vėliau buvo visai pamintas vienos šių namų augintinės, kuri išsitrenkė su kažkokiu perėjūnu nežinia į kokį pasvietį.

Suplėkusiai namų dvasiai vaikas priešinosi kaip įmanydamas, tačiau salstelėjęs, gaižus Angelės balsas visur jį pasiekdavo, drovų, iškaitusį, tarsi kokį prasikaltėlį, tempdavo į viešumą, kažko vis kamantinėdavo, stebėdavosi juo ir atlyždavo tik tuomet, kai visi nuspręsdavo, kad vaikas esąs labai drovus. Paskui, įlindęs į tamsų kampelį, jis stebėdavosi: kokie neišmanėliai, kodėl jie elgiasi taip, kad jis nukaistų iš gėdos, o paskui stebisi, aikčioja, lyg tas jiems patiktų!

Salstelėjęs tetos balsas jį susirado ir vėliau, kai jis jau pusbernis gulėjo šaltoje ligoninės palatoje ir žiūrėjo į apšarmojusį langą, už kurio siautė sūkuriavo pūga. Staiga kažkas pasibeldė į stiklą ir kelis kartus pašaukė: “Juzuliuk!” Dar nespėjo atpažinti to balso, kai jį jau užliejo gėda. Pamatė iššieptus savo draugų — Albino ir Panavioko — veidus. Jie šmižinėjo aplink, kai jis, stovėdamas koridoriuje ir supdamasis į pilką chalatą, žiūrėjo, kaip teta Angelė rausiasi po savo krepšį, traukia iš jo sušalusį stiklainį medaus, pyragą...

Dešimtis varstų ji brido užpustytais laukais per pūgą, kad jį pamatytų, o jis stovėjo pastiręs, nei šioks, nei toks, dygėdamasis savimi, taikėsi prie jos tono, vapėjo maloningus dėkingumo žodžius, kokių net artimiausi žmonės niekada negirdės iš jo lūpų, o kitame koridoriaus gale vaipėsi draugai ir šnypštė: “Juzuliuk... Juzuliuk”. Ilgiems patyčių metams prigijo jam šis vardas, jis aidės mokyklos koridoriuose, žadindamas gėdą, tūžmastį ir slaptą neviltį, grąžindamas jį atgal į alsios, primygtinai brukamos meilės metus.

Tame kaime pasiliko vėjo gūsis, bloškiąs jam į atlapą krūtinę, paversmės ir gaivūs, šalti upeliūkščiai, persirpusių aviečių kekės laukymėse, perdžiūvusio molio takeliai; pasiliko ten ir tolstančio briedžio kanopų bilsmas, lapių urvai, nukloti gelstančiais lapais, pelkėtos paunksmės ir saulėtos drugelių pievos, aukšti lazdynų kalnai, papartynai, staigiai atvėstantys pavakariai, kai kelią pastodavo geltoni šešėlių dryžiai ir tetos balsas, šaukiąs juos vakarienės iš kiemo; pasiliko ir kregždėtas kaimynų vaikiščio veidas, ir lininiai Juzuko pusseserės plaukai, sutaršyti vėjo...

Kažkokia neaiški galia juos traukė vieną prie kito. Stodavo ilgos pauzės, kai prisilakstę pakeldavo vienas į kitą akis arba susipešdavo dėl kokio žaislo.

Kai namai ištuštėdavo, dažniausiai sekmadieniais, jie susėsdavo kamaraitėje ant lovos ir imdavo ką nors knebinėti. Juzukas vis dirbosi kažkokią mašiną iš sieninio laikrodžio dantratėlių — ta mašina turėjo kulti pernokusias rugių varpas. Tomis akimirkomis jam į vyzdžius taip ryškiai įsikirto pernokusių rugių laukas kalne ir vieškelis, kuriuo iš turgaus ar kermošiaus parvažiuodavo namiškiai; įsibrėžė į atmintį ir skaisčiausiomis vasaros spalvomis plieskią po langu bijūnai bei tulpės, ir sausas bičių sparnelių dūzgesys, ir ramunių žiedai, ir rugiagėlės... Po garsiai tiksinčiu sieniniu laikrodžiu jiedu darbuodavosi nešnekėdami, beveik nė galvų nepakeldami. Retkarčiais grįžtelėjęs, jis pamatydavo jos riestą nosikę, įnoringai patemptas lūpas, dėmesingas akis, kibius, vikrius pirštelius. Bet greit jai pabosdavo. Visa nusviedusi, vaikščiodavo pasipūtusi po kamaraitę, lyg kas ją būtų įžeidęs, ir gąsdindavo jį — pasakysianti tėvui. “Ką pasakysi?” — “Kad nebenoriu būti su tavimi”. — “Bene kas verčia. Aš neprašau — važiuok, kur nori. Į turgų, į kermošių važiuok. Kur tiktai nori”. — “Kitą kartą ir išvažiuosiu”. Trūktelėjęs petukais, jis dar labiau palinkdavo prie savo prietaiso. “Gerai jau, nepyk. Aš atleidžiu”. — “Ką tu man atleidi? Ką aš padariau?” — “Žaislą atėmei”. — “Argi atėmiau? Še, turėk”. — “Ne, man dabar nebereikia. Atėmei, tai ir turėk”. — “Tu čia jį buvai pasidėjusi”. — “Ir dar meluoji! Žiūri man į akis ir meluoji. Klius tau dabar, oi klius”. — “Už ką?” — “Kad meluoji. Visiems pasakysiu, koks tu melagis”.

Paskui vėlei abu susėsdavo šalimais, knebinėdavo savo žaislus.

Sudardėjus ratams, ji išlėkdavo kieman. Bet niekad jo neapskųsdavo. Tai buvo dora, supratinga mergaitė. Tačiau kartais nei iš šio, nei iš to imdavo kamantinėti: kodėl tu į mane taip pažiūrėjai? Pasakyk, ką tu galvoji, sakyk viską viską, kas ateina į galvą, sakyk, čiauškėdavo jinai, suplodama delnais per kelius. Ir kartais tokiomis akimis žvilgteldavo į jį, kad jis pasijusdavo purvinas, bjaurus. “O aš viską žinau, — sakydavo ta mažoji raganė. — Nieko tu nuo manęs nenuslėpsi. Nė nebandyk”. — “Aš nieko ir neslepiu”. — “Ot ir ne!” — “Neslepiu!” — “Ne, slepi”. — “Sakyk, kad neslepiu”. — “Nesakysiu”. Pašokęs imdavo ją kulti, bet netrukus jie vėl šnekučiuodavosi lyg niekur nieko. “Ko tu vėl į mane žiūri? Ko tu nori, sakyk... Hm... didelis čia daiktas, nenori — nereikia. Žaisk vienas”, — ir ji vėlei dėdavosi dėl kažko įsižeidusi.

Ten seklyčioje, kur stovėjo senos staklės ir didelės kvepiančios spintos, jis girdėdavo, kaip žengia laikas — nelygiu, šlubčiojančiu žingsniu, plonomis kaip miežio varpų akuotai kojelėmis. Laikas kaip žiogo šuolis ar tylos praraja, kurioje protarpiais nuaidėdavo skambūs variniai dūžiai... Prasiverdavo laikrodžio durelės, ir iš drevės iššokdavo gegutė; sergstima dviejų nebylių nykštukų, ji sukukuodavo keturis ar penkis kartus, nes tai būdavo popiečio valandos, skelbiančios, kad netrukus namuose pasigirs įprastinis bruzdesys ir balsai.

Kartais jiedu taip įsitraukdavo į savo darbą, kad nebežinodavo, nei ką šneka, nei ką daro: sėdėdavo visa užmiršę, susiglaudę, narpliodami spyruoklėles ar dantratėlius, ir jų pirštai čia susiliesdavo, čia išsiskirdavo, — bet ir to jie nejausdavo. Monotoniška laiko tėkmė stūmė juos kažkur gilyn, vieną prie kito. Jo skruostą paliesdavo jos plaukai ar ilgėliau susiturėdavo pirštai, ir lyg kokia šilta banga jį užliedavo, o ūmai stojusioje tyloje atsiverdavo kažkas baugaus, kažkas, besiklausantis jų iš visų seklyčios kerčių.

Paveiksle ant sienos išpiešti angeliukai staiga liaudavosi šokę ir sustingdavo nenatūraliomis pozomis, virpteldavo moters lūpos juodai įrėmintoje fotografijoje, ir Juzukas pasijusdavo kažkuo prasikaltęs. “Tavo motina visa girdi ir mato”, — sakydavo mergaitė. “Na ir kas?” — “Ji žino, koks tu”. — “Koks aš? Pasakyk, koks”. — “Pasakysiu, tik ne dabar, paskui, kai tėvai parvažiuos”. — “Tu kaip maža — tėvų vis lauki”. — “Ir tu lauktum, jeigu turėtum”. — “Aš turiu tėvą”. — “Tai kodėl jis neatvažiuoja, jeigu turi? Pasakyk, kodėl, a?.. Gal pamiršo, gal nė matyti tavęs nenori?” — “Mano tėvas ne toks...” Bet sausi, geltoni popiečio saulės dryžiai, mirguliavę ant sienų, bemat išblukdavo, ir jis vėlei išgirsdavo, kaip eina laikas. Smalsi pašaipa šmėsteldavo jo pusseserės akyse. O kartais, kai saulė atsigręždavo į langus, jos tapdavo perregimos, skaidrios kaip brastų vanduo, kurių dugnas nusėtas smulkučiais šlyno grūdeliais. Tačiau jas dažnai valkstydavo ir nesugaunami baimės atšešėliai. “Ar girdi, kaip ūžauja medžiai kieme?” — sakydavo ji. Ir dar sakydavo: “Žaiskim, ko nutilai? Va šitą ratuką pasuk... Žiūrėk čia, kur tu žiūri?”

Jis matydavo jos kaklą, matydavo, kaip, vėjo gūsiui pralėkus, kamaraitės lange suplazda sumirga lapų šešėliai, galvodavo, kad gali ateiti lietus ir bus tuomet nyku, liūdna.

Ar ne tomis akimirkomis į jo širdį įsėlindavo slapta gėla ir lūkestis, kurį ir vėliau jam žadins medžių siūravimas bei ūžavimas?

Liūtingomis dienomis ar pavakariais visa šeimyna gliaudydavo riešutus. Šeimininkas, įsitaisęs atokėliau, imdavo kažką drožinėti. Kai jis atgniauždavo saują, jie išvysdavo piktą susiraukšlėjusį veidelį smailu atsikišusiu smakreliu; perkreipta bedantė burna krimsdavo riešutą... Visi kažkodėl pagalvodavo apie tetą Angelę...

Galvodavo Juzukas ir apie tėvą, kuris nelauktai pasibeldė čia vieną tokį pavakarį, kai visi šios trobos vyrai, ką tik sugrįžę iš pirties, gliaudė riešutus.

Kai jie su tėvu ėjo link pamiškės, jo pusseserė sėdėjo ant prieklėčio ir pasikūkčiodama verkė, o jų ištikimas draugas, rudas šunytis, gailiai viauksėjo nežinodamas, prie kurio pulti, ir laižė jos kojas.

Vėliau, kai jis čia apsilankydavo, išėjus į šitą miško laukymę, kur prie kūdros stovi iš molio drėbtas tvartas ir lyg pro didžiulį langą atsiveria molėtos kalvos su dūzgiančiu į rytus vieškeliu, jį visuomet apimdavo nesuprantamas džiaugsmas ir širdgėla, kokią patirdavo anais saulėtais popiečiais, sėdėdamas ant raštuota marška užtiestos lovos ir žiūrėdamas, kaip į seklyčios langą barškina šešėliuoją serbentų krūmai. Ir visuomet jis godžiai gerdavo žilvičio ir kūdros kvapus, kvapus neaprėpiamo savo vaikystės pasaulio, palaidoto po aukštu, šią sodybą gaubiančio dangaus skliautu...

[5]

... Ir vėlei kelias, mėnesėtos laukų ir dangaus platybės. Lenktyniaudamas su mašina, lekia mėnuo. Vyrai stovi kėbule ir dainuoja. Dainuoja apie karo kelius, išsiskyrimą, dainuoja taip, kad net kraujas stingsta, ledėja pirštai. Kokia galybė, kokia paslaptis! Nėra aukštybių, kurių nepasiektų vyrų balsai, nėra žygių, kurių vyrai nebūtų atlikę. “Dar uždainuokit, velniai jus rautų!” — šaukia iš kabinos iškišdamas galvą šoferis. Šioje naktyje nėra didesnio žmogaus už jį, pašėlusiu greičiu skraidinančio savo mašiną.

Pamiškėje jiems pastoja kelią. Tikrina dokumentus. “Važiuokit”, — ir nušlamščia žemę nuklojusiais klevų lapais. Visi su šautuvais ir blizgančiais mėnesienoje lietpalčiais.

Paskui tie stiklai, pabirę ant jų galvų iš aukšto lango, kur kažkas šaukė: “Gelbėkit, užmuš!” — ir tėvas, pirmas lekiąs į tarpuvartę, iš kur grįžo kruvina ranka ir veidu. Vėliau vaikui ne kartą teks jį matyti besistumdantį ir besimušantį — inkš prie jo, gulinčio ant grindinio akmenų, ant laiptų, nesuprasdamas, už ką jie tėvą daužo.

Tąsyk, lipdamas į kabiną, tėvas pasakė: “Nė vieno aš nesu palikęs nelaimėje ir nepaliksiu”. Kartais jis tapdavo baisus, nepermaldaujamas. Bet kaip Juzukas didžiuodavosi, kai jo tėvas būdavo pirmas tarp vyrų! Kad ir tos valandėlės, kai jis užtraukdavo dainą, uždėjęs rankas vyrams ant pečių.

Toliau jie važiavo lėčiau, be dainos. Tėvas sėdėjo šalia, prilaikydamas aprištą ranką, įsmeigęs niūrų žvilgsnį priešais save. Pievelės kvėpteli rudeniniu atolu; medžiai braidžioja rūke. Ir nori Juzukas užstoti tėvą nuo kažko pikta, kas jį neišvengiamai ištiks. Paskui klausia, ar mėnulis atseks paskui juos į miestą. “Atseks, vaike”, — atsako tėvas. Kitokį mėnulį matydavo ten, kaime. Raudonas, pakvipęs rūku, jis pakildavo virš pagirio pievos, kur žvangino grandinę širmas arklys.

Tėvas užsegiojo jau ant pečių užmesto švarko sagas. Tačiau šaltis košia kiaurai.

Kelią perkerta traukinys. Jau matyti raudoname saulėteky rūkstantys kaminai, fabrikų korpusai. Bet čia dar kaimas, ir rasoti pakelės sodų obuoliai spindi raudoniu. Senyvas žmogus, stovėdamas tarpuvartėje prie namo, nulydi juos ilgu žvilgsniu ir pasirąžęs eina į dobilieną, kur prie atrajojančios karvės klūpo moteris ir baltos šilto pieno čiurkšlės dūžta į milžtuvę. Vaikiūkštis ilga sermėga su plevėsuojančiomis rankovėmis gena bandą...

Štai jie ir mieste. Siauros, akmenimis grįstos gatvelės, aukšti katedros laiptai, dirbtuvėlės, mieguisti veidai... Bet saulė jau šildo jo veidą, stogų skardą, laiptus. Diena bus kaitri ir ilga.

Kambary, kur jį užnešė miegantį, jo laukė puodukas kavos ir bandelė, aptepta sviestu, — ilgai prisimins jo gomurys tos kavos ir bandelės skonį. Paskui panardino į baltus pūkinius patalus.

Per miegus jis girdėjo, kaip atsisveikina tėvas, norėjo atsikelti ir eiti, bet neįstengė praplėšti akių; jautė aštrų geliantį skausmą, tačiau nežinojo, kad verkia; girdėjo, kaip varstosi durys. Kažkieno balsas visus tildė. Retkarčiais visa nustelbdavo trankus vagonų bildesys. Manė, kad pragariškai karšta ir visi namai greit ištuštės. Jie ruošėsi kažkur išeiti — tos akimirkos jis laukė per miegus.

Pagaliau ryžosi — atsimerkė. Pirmiausia, ką jis čia pamatė, buvo patemptos lūpos, per kurias ranka lakuotais nagais vedžiojo raudonu daiktu. Šalimais pamatė pilką sulinkusią nugarą — tai močiutė rausėsi po spintą. “Šitas ar tiks?” — paklausė močiutė, laikydama ištemptą drabužėlį. Juzukas suprato, kad abi jos, ir močiutė, ir teta, atsispindi veidrodyje. Dabar teta ėmė braukti per veidą rusva, lipnia tyrele. Jos skruostikauliai buvo išsišovę, akys didelės, spindinčios. Prie jos vedė ilgas, raudonais krašteliais kilimas, ištiestas per visą kambarį. Prie durų buvo sukabinti drabužiai. Nusmelkė mintis: kur tėvas? kada jis pareis? Paskui įsižiūrėjo į žvilgančią ant tualetinio staliuko dažų tūtelę, riestas, smailas žirklutes, gumbuotą flakonėlį — daiktus, kuriuos, tetai išėjus, uostinės, krapštys, niekaip nesuvokdamas, kam jie reikalingi.

Paskui pastebėjo savo ranką, padėtą ant baltų pagalvės nėrinių, nedidelė, purvina, suskirdusi, lyg šuns letenėlė. Skubiai ją paslėpęs, užsitraukė iki kaklo antklodę ir staiga pajuto, kaip dega kojos, subraižytos viksvų, suskirdusios nuo parudavusio pelkių vandens. Skubiais, ryžtingais, bet lengvais žingsniais priėjo teta. Tvoksteldama kvepalais, ji palinko, ištiesė rankas į jį, murziną, paskendusį svetimuos pataluos. Šalimais atsidūrė močiutė. Jos nieko nesakė, žiūrėjo į jį: glotnus, kvepiantis, spindinčiomis akimis tetos veidas ir raukšlėtas, senas — močiutės.

Jį ilgai prausė baltoje vonioje, trinko galvą — nesugaunamos, nardančios po baltas putas tetos rankos ir kitos, senos, ilgėliau ties kiekviena kūno vieta sustojančios.

Ir štai jis sėdi aukštoje kėdėje. Tabaluodamas kojomis, mėgdžioja padykusį vaiką ir semia iš baltos lėkštelės juodas, pernokusias vyšnias. “Kam kojomis mataruoji?” — sako teta, ir saulė, kibirkščiuojanti induose bei veidrodžiuose, bemat užgęsta: už lango pila įkypas rudens lietus, ir mintys vėlei keliauja į laukus, kur vėjas bloškia į atlapą krūtinę, kur pievos ir krūmai. Užsigalvojęs pakreipia puoduką, ir arbata išsilieja ant staltiesės. Jam kepšteli per ranką. Kyla barnis. Kėdžių trinksėjimas, skubūs žingsniai, lietpalčio šlamesys. Ir vis dėl jo, vis per jį, nors skradžiai žemę prasmek! “Vaiko man nepaliesi! — šaukia močiutė. — Aš žinau, ką darau, septynis vaikus užauginau, ir tave. Ir jį užauginsiu!” — “Dėl dievo, tik nebeglostykit šito vaiko!” — sako teta.

Trinkteli durys, įsiveržia lietus. “Valgyk”, — ragina močiutė. Valgyk ir valgyk. Nori nenori — vis tiek.

Kai jie lieka dviese, močiutė nieko jam nedraudžia, gali landžioti kur tinkamas. Ji kepa blynus, ado jo drabužėlius ar mezga kojines — sėda ant stiklų garai, kunkuliuoja puodai. “Tuoj ji pareis. Ji pamatys... Čia jos...” Ji — tai teta. Abu jie kaip sąmokslininkai, išvien. Kartais jos susibara. “Tai ir važiuok į savo kaimą!” — šūkteli teta, ir močiutės virbalo galiukas niekaip nebesugraibo akies, neištempia siūlo.

Vakarais jis stoviniuoja prie lango — kada gi tėvas ateis? — ir žiūri į bėgius, kuriais, spjaudydami kibirkštis, bilda naktų keliauninkai traukiniai su stovinčiais ant laiptelių uniformuotais vyrais; blykčioja rausvos, žalsvos ar geltonos švieselės.

Vakarais šiuose namuose tyliai skambčioja stiklinės ir lėkštės: vakarais čia pareina mažas vyriškis suodinu kombinezonu. Prie krosnies jis iškrato kuprinę, iš kurios pabyra anglys. Trise susėda už stalo. Krosnyje ūžia liepsna, močiutė nešioja ant stalo valgius, o jie šnekasi, kad traukinio kūriko darbas gana pelningas, kad ir krautuvėlėje dirbti šiokia tokia nauda — va, šita uogienė, — mosteli sviestuotu peiliu teta, — iš kur, manai?.. Kaista veidai, tamsėja akys. Šeimininkas pakyla žarstyti žarijų (“Geras daiktas anglis”). Vakarais, nusiprausęs suodžius, šeimininkas godžiai kanda sviestu apteptą baltą bandelę, dirsčiodamas į svetimą vaiką, ir teta kaip įmanydama stengiasi vyrui įtikti.

Ankstyvais rytmečiais Juzukas su močiute eina į turgų — ji apsigaubia plačia skara, pasiima karnų krepšį, kvepiantį braškėmis.

Akmenimis grįsta gatvelė čia ropščiasi į kalvą, čia sminga žemyn, kur gaudžia bundantis miestas, versdamas dūmų ir garų kamuolius. Juzukas stabčioja prie vitrinų, prie fotoateljė, ten lange ir jo nuotrauka, iš kurios gailiai žiūri į jį vos atpažįstamas vaikas, vaikas svetimos meilės, skurdo ir netekties. Kažkodėl jam gėda žiūrėti į save tokį, stabčioja prie pieninės drėgnomis, nušutusiomis mūro sienomis, virpančiomis nuo separavimo mašinų gausmo. Tamsioje sporto salės angoje, pro kurią jie praeina, kartais sušmėžuoja bokso pirštinės ar kamuoliai. Įėjęs pro turgaus vartelius, pamato senyvas prekiautojas, sėdinčias už staliukų tarp vaisių krūvų, pieno bidonų. Labiausiai jį masina pilkšvos pieno skardinės ir kvapnūs, kaušais kabinami ledai. Bet močiutė taip įsišneka su moteriškėm, jog visa užmiršta. Kartą jis matė, kaip į jos krepšį įlindo murzina čigoniuko ranka, o rudos vagišiaus akys mirktelėjo jam kaip bendrininkui. Jis tylėjo. Tačiau čigonėlis, pabėgėjęs su pavogta bandele kiek toliau, ėmė kaišioti jam liežuvį ir vaipytis. Kokių žmonių esama!

Kai, visko prisipirkę, pro aukštus aprūdijusius vartus eidavo namo, iš sodo gilumos, kur stovėjo žalsvas namukas su gonkomis, jiems šūkteldavo apkūni moteris — iš tolo tiesdama bandelę, ji skubėdavo prie jų per lygią sodo veją. Suprakaitavusi, pridususi, miltuotais drabužiais, ji atkišdavo kvapnią, dar karštą bandelę. Kas ji buvo? Kodėl kas rytą jį vaišindavo?

Ilgomis popiečio valandomis jis pratūnodavo sandėliuke ant aukšto. Ten įsirengė savo buveinę. Seni skudurai, kėdės, foteliai, statulėlės, įvairiausi mechanizmai — begalę ten visokių daiktų pritempė. Per dienas jis ten kažką taisydavo, kalinėdavo, zulindavo galąstuvėliu, nepastebėdamas nė balandžių, purpčiojančių pro mažą skliauto angą, tik jausdavo, kad kažkur stotyje ar sename priemiesčio uoste, prie upės, tas jo taukšėjimas atsiliepia sausu negarsiu aidu, miesto gausmo beveik neužkliudančiu.

“Tuoj mes išsiskirsim, — pranešė kartą teta. — Rytoj atvažiuos tavo tėvas”.

Visą pusdienį prastovėjo prie lango. “Tėvas yra tėvas, kad ir koks”, — pasakė močiutė. Jis tylėjo. Kur jį dabar nuveš? “Važiuosi namo, į kaimą”. Bet jis jau laikė save miesto vaiku, nors kiemo berniūkščiai jį ir vadino kaimiečiu. Buvo matęs traukinius, matęs laivus, zoologijos sode panteras ir liūtus. Jis nori būti miestietis, nors mielai sugrįžtų į namus. Bet kur jie? Išgirdus žodį “tėvas”, atbunda slapčiausios viltys. Kažkas jam tarytum prisakė, jog visuomet jis turi laukti tėvo. Kad ir kur būtų, kad ir ką veiktų — turi laukti tėvo. “Tėvas yra tėvas, niekas jo neatstos, — šnekėjo močiutė. — Tik vienas tėvas yra”.

“Kur pavalgęs, ten jam ir gerai”, — pasakė dėdė. Anaiptol! Jis nori turėti namus, kuriuose galėtų daryti ką įsigeidęs ir prie nieko nereikėtų taikytis.

Močiutė kepa bandeles, ruošia maistą, drabužėlius, vaikšto po krautuves. Prisėdusi pailsėti, žiūri pro langą ir dūsauja. “Važiuokim kartu”. — “Kur aš ten dabar dėsiuosi? Vėliau atvažiuosiu. Po metų. Visam laikui”. Spaliais kvepia jos drabužiai, bliūzelė susegta vielos smeigtuku su suplota galvute. Ji ilgai grabalioja kokio daikto. Ji labai gera.

Pavakary, kai parko medžiai klojo ilgus šešėlius, gatvę perkirto du žmonės — vyras ir moteris. Tėvą jis atpažino iš karto. “Ateina!” — šūktelėjo įlėkdamas virtuvėn. Močiutė puolė slėpti išmėtytus daiktus.

Bet didžiausią įspūdį jam padarė žvilgantis popierėlis, į kurį buvo įvyniota šokolado plytelė, padovanota nepažįstamos puošnios moteriškės. Ji vis taisėsi purius, baltutėlius, švelnius kaip šilkas plaukus ir kažkaip iš aukšto dirsčiojo į visa, kas čia buvo. Vaiku ji mažai tesidomėjo. Ir tėvas buvo kitoks — nusviedė ant sofos odines pirštines ir skrybėlę taip, lyg ir jam čia kažkas nepatiktų. Sėdėjo atsišliejęs į atkaltę, užsikėlęs koją ant kojos, beveik nedalyvaudamas šnekoj. “Argi tokios tau reikia pačios?” — pasakė močiutė, kai viešnia minutėlei išėjo. “Gal ir ne tokios”, — atsakė jis. “Kuo tu ją rengsi, kur gyvensi? Ar ji turi butą, savo namus?” — “Nieko ji neturi”, — pasakė tėvas.

“Kada tavo tėvas atvažiuos?” — šaipėsi dėdė vėliau.

“Ką aš žinau!” — atšovė vaikas ir pagalvojo: o jeigu jis susirinktų paslapčiomis savo daiktelius ir išeitų?

Kartą — tai buvo liūtingą rytmetį, dar gerai nepraaušus — kažkoks žmogus prisiartino prie lovelės. Jis atsimerkė ir krūptelėjo — į jį žvelgė apšepęs, degtine trenkiąs veidas, nuo aplėpusios skrybėlės varvėjo vanduo.

“Kelkis, važiuosim!” Bet stovinti už nugaros močiutė ėmė bartis — per tokį lietų?! “Kas jums?!” — atkirto vyriškis, ir tik dabar Juzukas atpažino tėvą. Paskubomis apsirengė ir, jau žengdamas prie durų, pamatė, jog močiutė bando tėvui kažką įbrukti — pravers kelionei. “Tu paimk”, — pasakė vaikui. Tačiau vėjas jau atlapojo duris ir siaudė po kambarį, svaidydamas nuo stalo staltiesėles. Taip jis paliko tuos namus.

... Mena save vidurnaktyje, pasiklydusį kokliais išklotame koridoriuj. Dega didelės lempos baltais apvaliais gaubtais, neįprasta jų šviesa, ir keisčiausia — ji turi kvapą, aštrų, traukiantį ašaras. Staiga susigriebia — tai kvapas miltelių, kuriais nubarstytos koklinės grindys ir baltutėlis indas. Patraukus už grandinėlės, gargaliuodamas išsiveržia vanduo, bet kas čia per daiktas ir kodėl išeidami jie pasakė: “Jeigu prispirs reikalas, nueik į šį kambarėlį”, apie tai jis neturi jokio supratimo.

Visuose kambariuose tylu, tik tos baltos šviesos dūzgimas. Jis žiūri į apvalų šviesos gaubtą lyg pakerėtas. Retkarčiais jį pasiekia ir tolimas, baugus naktinio miesto ūžesys — tai lekia traukiniai, lekia mašinos. Paskui, kiek padvejojęs, atsitupia ant grindų...

Pusbrolio kambaryje daug knygų. Per dienas jis ten sėdi jas vartydamas. Tai chemijos, gamtos, geografijos vadovėliai. Lentynose prikrauta mineralų su sukalkėjusiais nežinomų gyvūnų griaučiais — jo supratimu, tai paprasčiausi akmenys. Tačiau, jeigu gabalėlį tos medžiagos įdėsi į kolbelę su skysčiu, pliūptelės žalios, raudonos liepsnos ir dūmai. Anglies dvideginis (CO2) — užrašo grifelinėje lentelėje pusbrolis. Be paliovos girdi žodžius: kalcis, vandenilis, deguonis... Pas pusbrolį dažnai ateina draugų, jie su žalsvomis kepuraitėmis. Tai studentai. Jie rašinėja visokias formules, ginčijasi...

Kartais jis paima kokį mineralo gabalą, prisideda prie ausies, įsiklauso ir išgirsta sausą atomų šnabždesį. Kurčioji Visatos tyla. Ledinis mirties alsavimas. Tačiau pusbrolis kaip pakvaišęs. Visuomet pagautas įkarščio. Net prie stalo — vienoj rankoj šakutė, kitoj knyga. “Bent pavalgytum žmoniškai”, — sako jam motina. Ji dievobaiminga, bet apie dievą čia jokios šnekos. Pusbrolis kvatojasi prikimšta burna. Nespėjęs nuryti kąsnio, lekia į savo laboratoriją. “Jeigu šitą daikčiuką, — rodo Juzukui suspaustą pincetu medžiagos grūdelį, — įmesime į kolbelę, — įmeta; šnypštimas, ugnies pliūptelėjimas, į orą šauna sausas pilkšvų dūmų debesėlis, — tai gausime... ką? Ką mes gausime, klausiu?” — ir ima plaikstyti vadovėlius, ieškodamas atsakymo.

Vaikas čia girdi Galilėjaus, Niutono, Faradėjaus, Edisono vardus; žino, kad kažkokie įvykiai buvo prieš mūsų erą, o kiti yra dabar, dvidešimtame amžiuje, bet, atvirai šnekant, nelabai jam aišku, kokiame amžiuje — dvyliktame ar devynioliktame — jis atvažiavo į šį miestą... Dar seniau buvo karas, o senų senovėje žmonės kariaudavo ietimis ir kardais. Žinios gana apytikrės, bet nuoseklios. Svarbiausia, ką jis turi gerai atsiminti, — tai datos: kada buvo išrastas šautuvas, kada atsirado pirmasis automobilis, lėktuvas ar garvežys... Kas šitas mašinas išrado? Išradėjų vardai čia skamba kaip magija. Taigi su metų skaičiavimu dalykai gana prasti, o čia dar tas žodis “era”. Jis žino, kas pirmasis paminėjo čia dažnai tariamą Lietuvos vardą — jo įsitikinimu, tai pati didžiausia pasaulio valstybė. Svarbu ir tai, iš kur visa atsiranda, kur pabaiga, kur pradžia. Pusbrolio laboratorijoje visa įgauna kitokią prasmę. Net vanduo, kai jis pažymimas formule H2O, nebetenka jokio kvapo; nei kūdros, nei medinės rėčkos; vanduo — skystas kūnas, galįs būti ir kietu pavidalu. Jis gali virsti vandeniliu ir deguonimi. Tik pamanykite — dujomis, kurios sprogdamos išsiveržia iš mėgintuvėlio!

“Čia tu nesąmones šneki. Vanduo, koks tau kūnas?!” — šaukia pats pasijusdamas bekūnis. Pusbrolis juokiasi. Kaip pamišęs. Visa esą sudaryta iš atomų, mažų, akiai neregimų dalelyčių, kurios juda apskritimais. Juda ir juda, amžiais, be atvangos, nuolat. Neįmanomus dalykus šneka tas jo mokytas pusbrolis.

Vaikas laksto po kambarius, liečia ranka daiktus ir klausinėja: “Ir šitas stalas iš atomų? Ir kėdė? Ir akmuo? Viskas viskas?! Tai ko jie neprasiskiria?” — šaukia jis, trenkdamas kumščiu į stalą. “Kas jie?” — “Nagi atomai”. — “Čia kieti kūnai”. — “Še kad nori, vėl kūnai. Ko jie neišsisklaido, tie tavo atomai?” — šaukia jis. “Atitinkamom sąlygom išsisklaidytų”. — “Tai jų kaip ir nėra, jie gali išgaruoti,pradingti, virsti nieku?” — “Gali, — sako pusbrolis. — O jiems išgaravus, pradingus, telieka tik grynosios formos arba idėjos, — ir jis ima braižyti rombus, kubus, trikampius. Tai esančios idealiosios formos. — Geometrija. Ar supranti?” — linkteli.

Jaučia, kad čia turi būti ir tokių klausimų, kurių net visa žinantis pusbrolis neįstengs paaiškinti, klausimų, į kuriuos turėtų jis atsakyti baisiomis nesąmonėmis. Reikia tik gerai pagalvoti. “Kaipgi mes matome tuos kūnus, kad jie sudaryti iš nematomų atomų?” — kerta jis.

Kartą pusbrolis ilgai tyrinėjo “regėjimo organo”, akies, piešinį, kur buvo parodyta, kaip lėliukėje lyg lęšyje lūžta spinduliai ir gaunamas apverstas vaizdas. “Va toks, galva žemyn” — rodė pusbrolis. “Bet kodėl tas vaizdas apverčiamas? — paklausė jis. — Ir gyvūnų akyse taip apsiverčia?” — “Ne, tik žmogaus”. — “Kodėl?” — “Tau vis kodėl kodėl, iš kur aš žinau kodėl”, — pyktelėjo pusbrolis. “Jeigu tokiu mokytu save laikai, turi žinoti”. — “Ir sužinosiu”. Tačiau pusbrolį sukirsti nelengva — jis ima tūžti. Jis nori visa žinoti, įspėti, aprėpti. Jis šventai tiki mokslu, vaikštinėja po kambarius su knyga ir murma visokius žodžius, nešioja akinius ir smarkiai daužo futbolo kamuolį. Jis pripažįsta tik viena — mokslas! Mokslas iškels jį į nepasiekiamas aukštumas. Jis jau dabar ten, kvatojasi iš visų. Jie — tik maži nenuovokūs žmogeliai, silpni ir gležni. Tačiau materija tverianti amžiais.

Vakarais, kai, apkvaišę nuo to žinojimo ir savo kalbų, jie išeina laukan, pamato milijardus žvaigždynų, besisukančių viršum mažo suodino kiemo, kurio kraštelį siekia aukštame lange deganti šviesa, o ten, apsigobusi skara, sėdi to mokyto vaiko motina ir mezga mezga, nepakeldama galvos, tarsi už viską jai būtų svarbiausia paskutinę akį išnerti, kol dar nepasigirdo naktinio laikrodžio dūžiai ar nežybtelėjo krintanti žvaigždė.

Į miegamąjį vaikas eina per tolimo giminaičio siuvėjo kambarį. Kartais, prisėdęs ant kėdutės, stebi, kaip jis darbuojasi. Siuvėjas — dar jaunas vyras. Visa čia tvoskia žarijomis, karščiu ir svilėsiais. Nežinia, kada siuvėjas keliasi, kada gula; jis dirba ir dirba: karpo, matuoja, siuva. Tačiau vaikas žino, kad jam džiova, kad dalis jo plaučių yra užkalkėję, ir baugioje tyloje kartais išgirsta, kaip kietuose it mineralas plaučiuose, varydamos savo pragaištingą darbą, krebžda mirties bakterijos.

Ir čia Juzukas viešėjo neilgai. Labiausiai iš paskutinių dienų įsiminė žalia, lygi, besileidžiančios saulės nutvieksta stadiono veja, kur pusbrolis, jį pasodinęs ant tvoros, žaisdavo futbolą.

... Tąsyk vyko varžybos. Jis tiek plojo — net degė delnai. Įvartis! Dar vienas! Valio! Į viršų lekia kepurės, jis šokteli, iškeldamas abi rankas.

Trenkiant orkestrui, eina šalia pusbrolio, nešdamas kamuolį. Šaltame rudens vėjyje plazda vėliavos, toli, pačiame vejos krašte, blykčioja lėktuvų sparnai.

— Ar tu skraidei? — klausia jis šalimais einantį vyruką.

— Žinoma, mes sklandytojai. Galėsiu ir tave paskraidinti, ateik rytoj.

Tačiau rytdienos — nors jis visą naktį nemigo, vis galvojo apie skridimą — nebebuvo.

Kitą dieną ėjo šalia tėvo molėtu keliuku ir vis žvilgčiojo į juodus, horizontą nugulusius debesų tumulus, kur ledinės šviesos versmėse sakytum blykčiojo balti lėktuvėlių sparnai. Žvarbus, priešpriešiais pučiantis vėjas smelkė kiaurai.

“Daugiau tau nebereikės išvažiuoti iš savo namų”, — pasakė tėvas. “Kokių namų?” — norėjo paklausti su širdgėla.

Dairydamasis po laukus, mintyse jis teberegėjo prirūkytą kambarį — čia tie vaikinai šventė savo pergalę. Negalėjo atplėšti akių nuo jų kapitono — ištiesęs ilgas kojas ant kėdės, jis abejingai kažką žiaumojo, rankose vartydamas kamuolį.

“Ko taip žiūri?” — “Duok jam kamuolį”, — pasakė viena mergina. Jos vikriai sukaliojosi tarp vaikinų, kas žodis griaudėjo juokas, o jis kimšo pyragaičius ir saldainius, kuriuos jam pylė rieškučiomis; tai ne teta, kuri, nenuleisdama akių, žiūrėdavo, kaip jis valgo, ne močiutė, kuri, baugščiai dairydamasi į šalis, būdavo, vynioja iš skepetaitės kapeikas, niekas čia pinigų neskaičiavo, nieko čia nestigo — poškėjo šampanas, gaudė balsai, skraidė saldainiai.

“Še, gaudyk!” — šuktelėjo jam per stalą anas vyrukas, ir kamuolys, nubrėžęs aukštą trajektoriją, atsidūrė jo glėbyje. “Valio!” — atsistoję jie tylomis išgėrė už savąjį “kapitoną”, kad stiprus vyras išaugtų.

Jeigu tie linksmi vyrukai būtų žinoję, kuo taps šitam vaikui jų kamuolys, kaip dunksės į jo krūtinę, aidu atsikartodamas, kai jis dulkėtame mokyklos kieme ar prie Vizgirdos pušynėlio žais kvadratą!..

SPEIGO ŽVAIGŽDYNAI

[1]

Atėjo žiema.

— Balutes ledeliu aptraukė, sniegu pabarstė kaip miltais, — girdi Guzukas paryčiais dėdės Konstanto balsą.

— Bet ir tą lyg šluotele nuo kalvų nušlavinėjo, — priduria Konstantienė.

Šitaip čia prisišnekina žiemą. Ir lieka ji nebebaisi. Atėjo, atitipeno tarsi senutė, nubarstydama medžius šalčio blizgučiais, kuriuos išvydus plyksteli vaikų akys. Bet kartais ir baimingų gaidelių pasigirsta suaugusiųjų balsuose.

Ten, mieste, jis matytų šerkšnotus lokomotyvus, verčiančius garų tumulus, matytų gatves; pleškėtų ketaus krosnyje anglys, o jis sukaliotųsi aplink močiutę, kepančią blynus. Bet ir senoji Daukintienė jau čia, grįžo į savo kaimą.

Keliasi jis vėlai, kai langai kiek atšyla. Priešaušry girdi tėvo žingsnius, girdi pamotės ir senosios balsą, ji vis bando patarti, pamokyti ir dažnai būna pamotės aprėkiama. Ne geriau su anyta elgiasi ir Konstantienė. Girdi jis, kaip jie šnekasi su gyvuliais, ką pasako grįžę iš tvarto ar laukan išeidami; girdi, kaip kamaraitėje dusliai ir vienodai ūžia girnos — dar pasuka jas senoji, ateina malti ir jos duktė Vizgirdienė, suka abi, ateina Vizgirdienės duktė, po jos dar šiltą girnų kotą paima Konstantienė ir suka, pasisaugodama čia pat po kojomis iškastos bulvių duobės, kurią jau seniai reikia užversti, nes baigia išgriūti po pamatais, tik nėra kas imasi darbo, be to, ir žemė įšalo — taip teisinosi pačios užpultas Konstantas. Užšokęs ant viršaus, girnas įsuka ir Guzukas paskui ateis malti pamotė. Ir suksis tos girnos, kol visą kamaraitę, jų veidus baltai nuklos — šįmet jiems šį tą atseikėjo už darbadienius. Dėdė Konstantas kalinėja tas girnas, skeldamas kibirkštėles, o jo drabužiai kvepia miltais, siera ir akmeniu.

Guzukas tebesilepina patale, kai išeina tėvas, apsirengia sesuo.

Pamažėle, vis dar aplenkdama išnyrančius iš tamsos jų gyvenimo slenksčius, plaukia ledinė laiko srovė, kurioje jau murkdosi pamotė, jo tėvas, sesuo... Krosnies atšvaituose jos skuta bulves.

— Žiūrėk, kaip lupi, — sako pamotė podukrai. Tyla. Jis suklūsta.

— Tau buvo pasakyta — lupk ploniau!

Prasideda. Netrukus suputoja, sušniokščia pyktis. Sesuo kažką pasako, pamotė jai atgal. Bilsteli nusviestas peilis. Nuėjusi užkrosnin, sesuo išsitraukia nosinaitę ir ima šnirpštaudama verkti...

Kaip jam visa tai nusibodo! Kiek kartų yra regėjęs sesers pirštų gniaužomą šlapią skepetaitę, papurtusiais skruostais žliaugiančias ašaras. Nė nebegaila. Tegu bent verkia taip, kad kiti negirdėtų. Bet ne, vaikšto po kambarius apsiašarojusi. Net motina iš fotografijos, rodos, žvelgia į ją su priekaištu. “Našlaitėlė”, — pasako Vizgirdienė. Sesuo — į ašaras. Užtat jo ašarų niekas čia nematys.

Prieangyje pasigirsta balsai — tai Konstantai išeina tvartan.

Pro neužšalusio stiklo plyšelį dirsteli į kiemą — apšarmoję stogai, pušynas ir eglaitės, stovinčios sniego lygumoje, — spindi rytuose aušra, virsta iš kaminų dūmai, ir tirpsta dyla viršum šviesaus beržyno pakilęs mėnulio ruoželis.

— Jau gruodis baigiasi, — sako iš tvarto grįžęs dėdė Konstantas. — Eisiu į pirtelę, prinešiu malkų. Reikia prieš šventes išsimaudyti.

Į pirtį jie eis trise — tėvas, dėdė Konstantas, Guzukas.

Maudamasis plačiomis pusbrolio kelnėmis, jis galvoja, kaip iš čia kuo greičiau ištrūkti, kaip nemačiomis paimti iš pakluonės slides — ir į mokyklą.

Prie pušynėlio jau stoviniuoja Vizgirdžiokas.

— Palaukit, arklį tuoj pakinkysiu, pavėžinsiu, — veržia pavalkus Vizgirda. Kur jie lauks — slidėmis tai ne rogėmis.

Kaip krakmolas sugurgžda sniegas, pasilenkia ir išsitiesia kalnai, kad, užkėlę ant savo nugarų, mestų juos kuo toliau į slėnius. Jeigu užgelia pirštus, nusviedžia lazdas ir bėgte link vieškelio, kur jau lūkuriuoja Algimantas.

Juzuko tėvas, Kristupas, buvęs pulko trimitininkas, vis krečia pokštus. Kartą per didžiausią speigą išsirengė pusplikis, ištempė laukan negatyvus ryškinantį seneliuką ir sako: “Nufotografuok”, o pats, įbridęs į pusnį, trinasi sniegu — net apžėlusi krūtinė garuoja. Kol seneliukas taikėsi, landžiojo po juoda marška, Kristupas visas apledėjo.

— Reikia grūdintis, — pasakė mindžikuojančiam su veltiniais Konstantui ir nuėjo kapoti malkų.

— Aš tuoj būčiau susirgęs, o jam nieko, — šnekėjo vėliau Konstantas.

— Geležinę sveikatą turi, — pritarė Vizgirda. Jis irgi be veltinių, pirštinių, ausinės kepurės ir kailinių laukan nė kojos. Konstantas dar ir vatines kelnes dėvi. O Kristupas pusnuogis, vasarine kepure braidžioja per didžiausius speigus, ir nieko — nei kosulio, nei slogos.

Niekur be Kristupo neapsieinama. Visur jis prikrečia pokštelių. Anądien Užpelkio užstalėje apsikabino Sirgėdienę, vyriško būdo ir smarkios rankos moteriškę, pagarsėjusią tuo, kad visą gyvenimėlį su savo manta kraustosi iš vieno vyro namų į kito, prieš tai visiems apskelbdama, kad pagaliau auksinį žmogų suradusi: darbštumėlis, tvarka, o ūkis!.. Tačiau nepraeina nė keletas savaičių, ir vėl parlekia atgal, paskutiniais žodžiais išdėdama savo išgirtąjį. Dabar viena gyvensianti. Išdažo tvoras, langines, o po kiek laiko vėl užkala, išsikrausto ir vėl grįžta atgal, iškeldama eilinę skyrybų bylą ir išeikvoto savo turto ieškinį.

Taigi Kristupas apsikabino tą moteriškę ir traukia:

O žaltys ir juokias:

Sąlyga gera.

Mudviem susituokus,

Bus graži pora.

Tačiau dar labiau visi apstulbo, kai pasklido kaime gandai, kad jis pas ją apsilankąs.

— Gal jam iš tikrųjų tik tokios bobos ir testigo, — nusprendė Vizgirda.

Žiema, ta skrupulinga, maloningai kviesta ir šnekinta senutė, dabar virto piktąja ragana: siunčia pūgas, verčia ir verčia sniegą, kol pailsta. Pats viduržiemis. Dienomis saulė kopteli skliautan pasižvalgyti, kaip atrodo sniegu užkloti kalnai ir lygumos. Spaudžia pašėlęs šaltis, pokši tvoros. Vakarais uždarydami tvartus, sodiečiai girdi tylų galvijų mykimą, regi jų išgąstingas akis. Naktimis kaukia šunys, staugia vilkai. Krosnyse ilgai pleška malkos.

Dabar kaime pats ruošos metas. Antai Anupras su šieno rezginėmis eina į klojimą, apledėjusį lovį prie šulinio uostinėja arkliai, jo pati neša glėbį sustirusių į kaulą paklodžių. Brastoje iš ledo properšų kyla garai.

Brigadininkas Kazimieras Daukintis stovi ant kalno dairydamasis. Darbai baigti, galima kiek atsipūsti.

Anądien girtas jis šoko muštis. Ketvertas vyrų jį vargais negalais priveržė virvėmis prie lovos. Virvės iki gyvo kaulo įsipjovė į raumenis, o dabar visus sąnarius degina. Žmogėno akys net blykčioja iš pasiutimo, į kai kurias sodybas jisai nė skersom nenori pažvelgti. Lekia įsiūčio pagautas, kaip ant sparnų, pas brolį Kristupą, bent kortomis paloš. Dar ne taip jis lėktų, kad tik toliau nuo tokio gyvenimo, nuo savo pačios, kuri vis zyzia ir zyzia. O kurio galo? Ko jai stinga? Lenkų nelaisvėje vargęs, iš bado visokius žvėrelius ir varnas valgydavę, bet netgi ten jam buvę geriau.

Žvėrelius jis gaudo ir dabar. Visuose miškeliuose yra pridėliojęs spąstų ir kilpų. Kasdien eina jų tikrinti. Tokios medžioklės grobis šeimynai geroka paspirtis. Prasimano jis ir kitokių pragyvenimo šaltinių: žvejoja, pina tinklus, suka virves, velia veltinius, dirba žvėrelių kailius. Tik jo veltinių niekas iš giminių nenešioja: saviems tokius suvelia, kad per keletą dienų praskysta, nors tolimesni žmonės jais atsidžiaugti negali. Suprask tokį žmogų: kiek jau jį gėdino brolis Konstantas, kiek plūdo sesuo Vizgirdienė — niekas nepadeda. Jos pirmarūšes vilnas suvėlė kitų veltiniams, o jai — iš atliekų, ir tai dar reikėjo pusę žiemos pralaukti, o kad padarė — pirštu pradurtum.

Visą dieną Kazimieras prasėdėjo prie lango, žiūrėdamas į vieškeliu genamas sniego dulkes. Mąstė apie savo varganą dalią. Tyliai bilsnojo palei krosnį triūsianti jo pati. Iš ryto vieškeliu traukė žmonės — kas į turgų, kas į bažnytėlę, kas į krautuvę, ir sniegas dulkėjo po pravėžom, po arklių kanopomis, po veltiniais, rūko pakalnėmis ir kauburiais, temdydamas blyškų saulės diską, stingstantį viršum ežerų ir girių. Begalė jų, pažįstamų ir nepažįstamų, praslinko pro jo akis. Čaižomi vėjo, plikinami speigo, moterys prisiplojusiais prie blauzdų sijonais, ėjo tarsi genami, ir įkypi spinduliai mušė jiems į nugaras.

Kartkartėmis Kazimiero mintis pertraukdavo kirvio poškėjimas — tai anapus vieškelio gyvenantis senis Liudvikas skaldė malkas. Suskambino varpais — iš pradžių mažaisiais, paskui didžiuoju, ir sulig kiekvienu dūžiu, rodėsi,skaidrėja diena, aukštėja dangus. Saulė, pasiekusi zenitą, slystelėjo į vakarus, pailgėjo šešėliai... Grįžo su pirkiniais namo tie, kuriuos matė išeinančius rytą. Morta, Anelė, Marija... Dainuoja, būdavo, vakaronėse susikabinusios per liemenis, linguoja į taktą, kvatojasi, linksmos buvo ir guvios, o dabar prakalbink bent vieną — aprėks dėl kokio veltinio, nugalabyto žvėrelio, neužrašyto darbadienio ar šiaip.

Kad niekas nedrumstų jo apmąstymų, vaikus išginė laukan, tačiau pati kaip tyčia vis bilsnojo palei krosnį žarstydama žarijas, stumdydama puodus. Valgyti jis nenorėjo, ne galvoje buvo, ką ji ten veikia — kepa ar verda, o gal baladojasi šiaip, telaukdama, kada jis atsišauks. Nekliudys, tegu sau baladojasi, tegu.

— Valgyk, ko ten kiurksai, — pastatė ant stalo jukos dubenėlį pati.

— Dėkui, nenoriu, — pratarė didelės širdgėlos balsu.

— Ką pasakei?!

— Dėkui, sakau.

— Žiūrėk tu man, koks mandagumas. Lyg ne iš to pačio kelmo išspirtas būsi? Dar dėkavos!..

Ir šnekėk su ja! Įsprendė į kaulėtus šonus rankas, apskretusi, suodina, akys šnypščia pykčiu kaip žarijos. O anksčiau, būdavo, vis — Kaziuk, kur buvusi, kur nebuvusi, Kaziuk, Kaziuk. Akių atplėšti negali, ką tik darytum, vis junti jos žvilgsnį, žiūri tarsi šimtą metų nemačiusi.

... Išeidavo iš jos klėtelės šienapjūtės paryčiais, kai saulė, sultinga, sodri it nepaliestas vaisius, kybodavo viršum pamiškių dalgiu pasiekiama. Brisdavo per rasas kelnes pasiraitojęs, ir kiekviename žingsnyje, kiekviename pradalgio kirtyje būdavo mintis apie ją. Stengdavosi kuo didesnį pradalgį išvaryti, kad atėjusi nustebtų — koks plotas nukirstas. Pradalgiai jau būdavo pradžiūvę, čirškėdavo žiogai, kai ją pamatydavo. Susėdę pavėsyje pavalgydavo. Matydavo jos blauzdas, tvirtas, įrudusias. Būdavo lyg drovumo kokio apimta. Nė pro nosį taip nešniaukrojo kaip dabar. O gal jis tada kitokias ausis turėjo, kitaip matė. Ir uošvija kokia buvo! Kai užtraukdavo pavakariais su jos broliais ratu sustoję, — aidas paežeriuose atsiliepdavo. O dabar tik žvirbliams baidyti, pastatyk kur palaukėj — tikra baidyklė. Skamba žvanga vėjyje kaip ankštelė. Matai, ką laikas padaro. Visa pasikeičia, nieko nelieka... Taip mąstė jis, krėsdamas iš pypkės pelenus.

Bandė nerti tinklą, bet tik šeivelę sulaužė.

— Eisiu, — siekė nuo vinies kepurės. — Bent vėjas prapūs.

Vėjas, šaltas, stangrus, plėšte išplėšė iš rankos duris. Ant laiptų jį pasitiko rusva kalaitė. Cypdama ir amsėdama, ji puolė prie šeimininko, tarytum kažin kiek būtų pratupėjusi, laukdama, kol išeis, ir toks prieraišumas spindėjo gyvulėlio akyse — net graudu pasidarė. Jeigu kas jam atsitiktų, niekas jo taip negailėtų kaip šis šunelis, — kauktų per naktis nerasdamas vietos, uostinėtų pėdas ir daiktus, kuriuos buvo palietęs šeimininkas. Myli Kazimieras kalaitę, bet vis tiek užners kilpą jai ant kaklo, kai jam nusibos užkasinėti jos vaikus. Nudirs ir kailį, kuris, gerai išdirbtas ir įtemptas, skambės gegužinėse, vestuvėse ar pabaigtuvėse.

Pastoviniavęs kieme, užsuko į klojimą, gal šeškas bus susigundęs jauku, bet ne, spąstai tušti, tik smarvės pilni pašaliai.

Ant balkių tupinėja balandžiai, ir jų šiltas, jaukus burkavimas nenutyla net per tokį speigą.

Burkuoja balandžiai po langu,

Kam svyra jurginų žiedai?.. —

traukia Kazimieras savo mėgstamiausią, lipdamas kopėčiomis, atremtomis į balkį. Kopėčios slysteli, bet griūdamas dar spėja visa gerkle šūktelėti “atžven...” ir smarkiai įsikanda liežuvį. Susiėmęs kelį, nušlubčioja prie vežėčių, keikiasi, tačiau ta melodija tebeskamba: kažkas traukia ją skardžiai, galingais balsais, ir merkiasi šviesos perkoštos balandžių akys.

Kai iššlubčioja iš klojimo, saulė, šerkšnota, trapi it stiklo diskas, kybo viršum Nakučio sodybos. Valandėlę pastovi ant kalvos — slidėmis išraižytame šlaite jau gula šešėliai, bet prieš nusileidimą saulė dar sviedė į slėnį spindulių pluoštus: ten visa spindi ir žėri — pušynėliai, snieguoti skardžiai, miškai.

Gal reikėtų į tuos pušynėlius nueiti, galvoja jis, spąstus patikrinčiau. Bet ne, neverta, kol pasieksi miškelį — saulė nusileis, šaltis kai spustels... “O kad koks žvėrelis blaškysis kilpoje, nesvarbu?..” — sako kažkieno balsas, ar tik ne žmonos, ir Kazimieras išvysta pusny po pušele besiblaškantį kiškį. Sniege ištrypta aikštelė, nulaužytos medelių viršūnės, takelis, nusėtas pilkšvais, kietai supresuotais gumulėliais, — tiek telikdavo iš jų gyvenimo.

Nusispjauna ir, išgirdęs, kaip čežteli sniegan susmigdamos seilės — bent šaltukas! — paspartina žingsnį.

[2]

Stovėdamas ant kalvos, vadinamos Kebeškalniu, po apylinkes dairosi ir vidurinysis Kazimiero brolis Konstantas. Sermėguotas, žiemine kepure, kaklą apsivyniojęs šaliku. Vienoje rankoje jis laiko bakelį žibalo, kitoje druskos maišiuką. Sermėgos užantis prikimštas laikraščių. Grįžta iš miestelio, kurio langai švyti nuo kalvų, atmušdami saulės spindulius. Jis jau apmetė žvilgsniu anapus upės stovinčią Maldonio sodybą, matė, kad arklių šėrikas Anupras, nešinas rezginėmis, nuėjo į klojimą, dabar jo akys klydinėjo palei savo trobesius. Klojimas uždarytas, keliukas į tvartą tuščias, bet durys... jis prisimerkia nuo šviesos — durys berods atviros. Ten tikriausiai darbuojasi jo Kastutė. Kad tik ant tvarto neliptų, kopėčios kai paslys!.. Ir dalgis berods pakabintas ne vietoj. Nelaimės telkiasi sulig kiekviena mintim, žiūri jis į savo namus tokiu veidu, kurį tuoj tuoj iškreips siaubas. Visur jo Kastutės tyko pavojai, nuolat ji ko nors nepamato, ir jeigu ne nuolatiniai Konstanto perspėjimai, seniai būtų kas bloga atsitikę. Sekioja jai iš paskos šūkaliodamas: “Kur lendi? Ar nematai? Atsargiai, žiūrėk, atsargiai, karvė kaip duos ragu!..”

Gyvena dabar jie gana ramiai, niekur nebeskuba, vaikų neturi, ne kažin kiek ir tos ruošos: karvė, keletas paršelių, avis... Jis visa daro lėtai, tarsi nejučiomis norėtų prailginti kiekvieną darbą ar užsiėmimą. Ir tvartą pasistatė kone už puskilometrio nuo trobos, dar toliau pirtis. Kol šen nueisi, kol ten, žiūrėk, jau ir vakaras. Kiek dabar tos dienos, mėgsta pasamprotauti nuėjęs pas kaimynus. Tik pavasariop dienos prailgsta, ateis šienapjūtė, darbai, paskui reikės kirsti rugius, vežti, kulti, ir, žiūrėk, jau eini į tvartą su žiburiu. Netruks ir ši žiema praeiti. Kas jau dabar? Vasaris. Saulė sulig kiekviena diena vis aukštėliau, va tiek, per delną, tuoj dienos susilygins, ir jau pavasaris.

Neseniai apsiveršiavo jų karvė, netrukus atsiras ėriukų, tada varstysis ir varstysis vidurnakčiais trobos durys Pasišviesdami aprūkusiu žibintu, per pūgą ir šaltį jie eis į tvartą, ten ilgai tupinės prie ėdžių, girdys gyvulėlius pienu, taisys jų guolius ir šnekučiuosis. Bakstels į pašonę karvė, atgręš drėgną snukį veršelis, ir bus jo akys prisigėrusios šilumos. Kitos moteriškės net pavydi Konstantienei, mat pastaroji kaip įmanydama kelia savo gyvenimo privalumus — esą, kas iš tų vaikų, vienas vargas. Užauginsi — purptels kaip žvirbliai, tiek ir tematysi, sako ji, taip kreipdama šneką, kad kuo iškalbingiau bylotų, jog jai nė iš tolo vaikų nereikią. Nekenčianti jų, ir tiek. Konstantas į tokias kalbas nesikiša — suka akis į šoną, lyg bijodamas ne tik kaimynams į veidus dirstelti, bet ir šiaip kokį daiktą pamatyti. Visuomet palaikantis savo pačią, čia jis kitokios nuomonės.

Konstantienė visa daro kitaip nei kaimo moterys. Ji ir liuobiasi kitu laiku, ir ilsisi, ir daržus ravi, ir rengiasi puošniau, miestietiškai. Žemoje, aprūkusioje jos trobos palubėje tilindžiuoja krištolinės girliandos. Ji turi didelį caro laikų “samavorą”, turi sidabrinių šaukštelių, keletą krištolo taurelių, porceliano, ant sienų paveikslai, bufetas brangaus medžio, su liūto letenomis... Daug kas čia suglumina svečią, pirmą kartą patekusį trobon. Tie daiktai iš karto atkreipia akį. Sugavusi svečio žvilgsnį, šeimininkė ima pasakoti, kokiais baldais buvę apstatyti kambariai ponų, pas kuriuos ji tarnavusi Peterburge. Įsišnekėjusi nejučiom ima mėgdžioti ponų manieras, suvaidina kokią scenelę, pasiversdama čia vienu, čia kitu.

Jeigu norite, ji papasakos apie pirmąsias revoliucijos dienas, nuskambės carų Nikalojaus, Petro Pirmojo, jo sesers Sofijos, kuri palaidota Novo Devičės vienuolyne, carienės Jekaterinos ar Aleksandro vardai. Išgirsite apie Bizantijos laikus, Konstantinopolį, senąją Romą, Judą, Pontijų Pilotą, Kainą, Neroną, išgirsite ir pasakojimą apie Jobą, suspindės Betliejaus žvaigždė, rodžiusi kelią trims karaliams, keliavusiems su dovanomis aplankyt kūdikėlio.

Tačiau kai tamsa apglėbia visus jų kambario daiktus, atsiveria kurti tyla, ir ilgos tampa pauzės tarp žodžių. Palaukę, kol moterys baigs ruošą, eina pasisvečiuoti. Vieną vakarą pasėdi pas vienus, kitą pas kitus...

Žiūrėk, jau metas miegoti, pasakys Konstantas, žvilgtelėjęs į laikrodį. Bet Konstantienė prisimins dar kokią istoriją, o Vizgirdienė tuo tarpu dengs stalą ar Kristupienė migdys savo vaiką, ar klosis kietą migį senoji Daukintienė, ir kažkurio vaiko akys žiūrės į tamsą, regėdamos gūdžiausių amžių vaiduoklius. Kokių baisybių tik nėra žemėje, ko tik nėra nutikę per ilgus amžius! Ir gerai, kad jis gyvena šiltoje pirkioje, kur tebesmilksta žarijos, nerūpestingai čiauškia broliukas, gerai, kad yra saugus tėvo balsas...

Taip vaikšto šitie žmonės vakarais pas savo kaimynus, klampodami gilų pušynėlio sniegą.

Konstantienė tai ne Kristupienė, kuri vis skuba, lekia. Kiekvienas šitos judrios moteriškės mostas lyg koks akibrokštas, į ją žiūrėdama, Konstantienė tartum stebisi: “Kad tvers!.. kad pasakys! kad surėks!..” Nepanašus į savo brolį Konstantą ir Kristupas: per kiekvieną slenkstį jis įvirsta su triukšmu, visi jį pažįsta, visur jo pilna. Konstantas visur įslenka it šešėlis, ilgai mindžikuoja prie slenksčio, ilgai neįstengia apsiprasti... Jo žodžiai reti, lyg stropiai atseikėti teisybės grūdai. Jis mėgsta pamokyti, perspėti, kas kur — jau ir kelia savo pirštą: “Šito neliesk, nudegsi, aš matau, nemislyk, turiu galvą, žinau...” Visur jis sėja savosios teisybės sėklą, tik niekur ji kažkodėl nedygsta. Negyvenimiška, šiugždanti kaip pelai jo išmintis, žmonės geriau supranta kitonišką, tą, kuria plyšoja sočios vaikų burnos, kur gerai nušerti galvijai, patenkinti šeimininkų veidai, o Konstanto — visa tarsi vėjo perpūsta. Ką Konstantas sakytų, niekas jam nei pritars, nei paprieštaraus, todėl daugybę kartų tenka jam kelti perspėjantį pirštą, kartoti tuos pačius žodžius. Ilgainiui jis gerai išmoko įtikinėjimo meno, bet tą įvertinti gali tik tie, kurie jo visiškai nepažįsta. Todėl labiausiai Konstantai mėgsta lankytis ten, kur gali užklupti tolimesnį svečią, dar negirdėjusį jų šnekų, nežinantį, kaip jie gyvena. Svarbiausia Konstanto gyvenime yra teisybė, išmintis, kurios apsčiai prisirinko per ilgus svarstymų ir dvejonių metus. Jis sakytum niekaip neįstengia suprasti, kodėl tas pasielgė taip, o anas antraip, kam reikėjo pyktis, kodėl negalėjo gražiuoju... Visur jis mato kažkokius klystkelius, visa jam rodosi prieštaringa, ir daug pataisų, perspėjimų, komentarų reikalauja iš jo gyvenimas. Iš Konstanto kalbos taip ir peršasi: va jeigu jis ten būtų buvęs... jeigu jis! Bet kodėl jo tenai nebuvo? Kas paspendė šitam žmogui tokias pinkles: visur jis blausus tarsi šešėlis, toks nuošalus, prie visko besistengiantis prisidėti bent žodžiu, kad tiesiog jo negali nepamatyti. “Aš nieko nekliudau, — mėgsta sakyti jis, — ir manęs niekas nekliudo”, — tačiau skambtelėjusi jo balse nusiskundimo gaidelė liudija, jog jis yra kliudomas.

Jau seniai jo vardas virto nelemtu palyginimu, kone patarle. “Konstantas... kaip Konstantas... nebūk kaip Konstantas... šneki kaip...” — dažnai čia išgirsi sakant. Kur tik Konstantas eitų, ką tik darytų, vis “kaip”, tų “kaip” prižerta visur tarsi žarijų, todėl net koją reikia žmogui statyti atsargiai. “Bet kuo jis kaltas, ko jūs iš jo norite?” — rodos, šūktels neištvėrusi jo pati. “Nieko, ničnieko”, — atsakys neregimi pašaipūnai, o ji prasibraus pro visus ir jam platų praskirdama kelią.

Orą perskrodžia kurtus pokštelėjimas. Tai upėje sproginėja ledai. “Po žilvičiu, kurį anądien nuleidom su Kristupu, kad nesprogtų, paskui, kai prišals, dantim neatkrapštysi, — galvoja Kazimieras, artėdamas prie Kristupo namų. — Tiek medpadžių iš to žilvičio padaryčiau...”

Kazimiero dirbti medpadžiai taukši ant skaidraus sietuvos ledo, kur prisirinko vaikų. Gainiojasi vienas kitą, čiužinėja, pešasi. Tarp jų ir jaunesnysis Kazimiero sūnus Algimantas. Kapoja eketes. Per mažai mat privargo prie kūlės. Jo vatinukas aplipęs pelais, dulkėtas, paausiuose ir pakaklėje dulkių ruoželiai. Murzini prakaito lašai ritasi skruostais. Darbuojasi, net kyla garai. Tačiau plaukai stropiai sušukuoti, priekyje įlenkta banga. Protarpiais kažką prisiminęs nukaista, ir kad duos iš visų galių kirtikliu — net vanduo šliūkšteli ant drabužių, kurie bemat sustirsta į skardą. Taip jis nori užmušti gėdą, patirtą klojime prie kuliamosios. Darbavos ten daugiau už kitus, daug šnekėjo ir juokėsi, bet atsitik tu man taip! Įtempęs paskutinį maišą į roges, išsitraukė sesers Genovaitės nuzulintą veidrodėlį ir šukas — kiek kartų už tas vagystes kieti sesers kumšteliai yra jį kūlę! — sušlapino jas bakelyje vandens ir ėmė šukuotis. Plaukai buvo pridulkėję, sulipę. Neatitraukdamas akių nuo veidrodėlio, jis plojo plaukų kuokštelę, glaistė, vilgė seilėmis ir visai nepastebėjo, kad aplink susirinko moterų pulkelis. Kurį laiką tylėdamos į jį žiūrėjo. Pagaliau viena, ar tik ne Vizgirdienė, neiškentusi pratarė: “Kaip panelė... Tikrai, kaip panelė”, — patvirtino pati sau. “Cha cha cha”, — prapliupo visos. Vienas balsas labiausiai išsiskyrė. Pro suvirpėjusio veidrodėlio kraštą Algimantas tespėjo pamatyti apvalią, skaniai besijuokiančią Danutės burną — tai dėl šios merginos perdien, visus nustelbdamas, aidėjo jo balsas.

Prisiminęs tą juoką, Algimantas taip smogė kirtikliu į ledą, kad keletas apglušintų žuvelių bemat išvertė pilvus.

Prislinkęs prie eketės, Guzukas ėmė jas graibyti šakele. Smulkutis, judrus, pablyškusiu veidu, plonais drabužėliais, su fanerine dėžute, kurioje skambčiojo spalvoti pieštukai, jis šmižinėjo aplink pusbrolį. Vaikas buvo smagus: šiandien gavo penketus iš istorijos, piešimo ir geografijos, ir mintys vis nuklysdavo į Uralo kalnus, kur aprūkę gamyklų korpusai ir juodi akmens anglies kalnai, į akinančius Šiaurės ašigalio plotus...

Stovi jis ledynų lauke, kažkur stūgauja baltosios meškos. Diena akinamai šviesi ir ilga, bet saulė jau leidžias. Spinduliai truputį įšildė net ledynų briaunas, ir dabar žėri eskimų rogių pravėžos. Gal Nansenas pro čia neseniai pravažiavo, o gal kita kokia ekspedicija ieško pasiklydusio bendrakeleivio. Netrukus čia dvelktels toks šaltis, kad eskimai bemat sulėks į savo jurtas. Sužėruos nesibaigianti šiaurės naktis, prieš tai švystelėjusi purpuriniu saulėlydžiu ir pašvaistėmis. Joks gyvas garsas čia jo nepasieks — nei iš Norvegijos, nei iš Aliaskos, nei iš Prano Juozapo žemės... Ir taip jam baisu pasidaro, kad nutveria Algimanto ranką ir glaudžiasi prie jo.

— Algi, ei Algi!

— Ko nori? Kas yra?

— Ar tu žinai? Ar tu tiki, kad kada nors mes būsim labai vienas nuo kito toli? — kužda pusbalsiu. — Šauksim vienas kitą lyg iš ašigalio.

Paskui kiek apsiraminęs klausia:

— Ar tu esi ką nors girdėjęs apie Šiaurės ašigalį? Jis ten, anoje pusėje, — mosteli į skardį, kurio šešėliai jau gula prie jų kojų, bet šviesa, perskrodusi šerkšnotas žilvičių šakas, dar mirga priešingame krante tarp putino uogų.

— Apie ašigalį? — Algimantas pakelia nuo ledo pirštines.

— Taigi, sako, ten dideli šalčiai būna.

— Kas sako, gal Konstantienė?

— Knygose parašyta.

— A... — žiopteli Algimantas. Skaityti jis nemėgsta, ne mokslai galvoj, kur kaimo bernai, ten ir jis. Algimantas darbštus, paklusnus, tačiau labai gėdijasi, kad švepluoja. Vaikai jį vadina šveplium teplium.

— Knygose grynas melas.

— Ne visada, — ginčijasi Guzukas — Tu jau nebeisi į mokyklą? — klausia kiek patylėjęs. — Anądien mokytojas teiravosi, kur dingai.

— Nežinau. Pavasariop gal dar pasirodysiu.

Algimantas vis rečiau pas Juzuką beužsuka, o ir užsukęs neilgai teužsibūna — šnekos nebėra, ne taip kaip anksčiau: būdavo, abu kalinėja, drožia, šnekasi visa užmiršę. Kas kur — ir lėkdavo jis pas Juzuką.

— Eik, dar pasimokysi, kvailas nebūk.

— O kas dirbs?

— Tu ne dėl to neini, — sako Guzukas.

Iš kur toks jausmas: jie sulig kiekviena diena tolsta vienas nuo kito. Dar rudenį Algio balsas aidėjo mokyklos koridoriuose, kartu jie eidavo, kartu grįždavo namo. Kiek vaikų nebėra! Greitai mokyklos nebelankys Juzuko sesuo, Vizgirdžiokas, nebeina Anupro vaikai... Tik jis vienas, mažiausias iš visų, eis, kolei visas klases užbaigs.

Sėdėdamas ant krosnies ir žiūrėdamas, kaip už lango sūkuriuoja pūga, Guzukas mėgsta skaityti apie keliones, apie didžius žygdarbius ir karus. Tiki, jog kada nors ir jis atliks kokį žygį. Apibers gėrybėmis visus — tėvą, seserį, pamotę, nepamirš ir Algimanto. Tada jie pagaliau supras, koks jis buvo. Tačiau kad ir kuo jis taptų — geriausiu iš geriausių, drąsiausiu iš drąsiausių, — per maža. Jo svajonės nežino ribų. Kartais jis taip įsismagina, kad ima mosikuoti rankomis, lyg sakytų kalbą ar grūmotų, nejučiomis kažką suvapėdamas ar šūkteldamas ir čiaudėdamas nuo dulkių. Pakelia nuo lovos susivėlusią galvą tėvas, subilda prie krosnies pamotės numestos malkos, pro praviras duris įsiveržia šalti garų kamuoliai. Pilka, rūškana. Svajonės, aišku, nesotina, tik dar didesnį sukelia alkį. Bet nuo jų smarkiau ima daužytis širdis. Kokie kurtūs, nekantrūs jo širdies dūžiai, ir net pačiam baisu, kad jų nebeįmanoma pritildyti.

Ir dabar stovi jis, atsainiai pakreipęs kepurės snapelį, ir žiūri į Algimantą. Prieš keletą dienų skaitė apie kunigaikštį Algimantą, kurio raiteliai kitados lėkė per Gardino, Polocko, Smolensko pusnis — tos šlovės prisigėrė ir pusbrolio Algimanto vardas.

Algimantui į galvą šauna tokia mintis: čia jis įšaldysiąs kuolą, užmausiąs ratą, pririšiąs kartį pritvirtinsiąs rogutes ir kad švilpsią... — šneka užmiršęs savo šveplumą. Va šitaip, sako pagaudamas Juzuką ir smarkiai aplink save apsukdamas.

— Ai ai, bracia bracia, — pasigirsta nuo kranto. Ten su žibalo bakeliu ir druska stovi Konstantas. — Galvas nusisuksit, ko taip dūkstat? Būtum geriau miestelin nuėjęs, druskos ir “Belomoro” ar “Kazbeko” man nupirkęs, — sako Juzukui.

— O pats ką veiki? — sako Algimantas. — Vis vaiką siuntinėji.

— Taigi, — pritaria Guzukas — Aš ne koks pastumdėlis.

Jis dar tebėra užvaldytas puikybės.

— Tai kas pastumdėlis? Gal aš? — klausia Konstantas.

— Savo vaikų įsitaisyk, tada siuntinėk! — sako Algimantas.

— O tu kas? Jau vyras? Snarglys dar prie nosies pridžiūvęs.

— Palauk, ateisi kada arklio prašytį ar ko atvežti prireiks — pažiūrėsim, — sako Algimantas.

— Gal tu neduosi? Tavo arkliai?

— Pažiūrėsim.

— Ką tu ten murmi, šve... — Konstantas vos susilaiko nepavadinęs brolvaikio šveplium. — Fe koks.

— Vis prašinėji vaiką, kad patarnautų. Kelnes kad palaikytų, užsigeisi, — nepasiduoda Algimantas.

Apmaudingai mostelėjęs, Konstantas patraukia savo keliu — tie vaikigaliai visai sugadino nuotaiką. Tačiau šiems nė motais — Algimantas tebekapoja ledą, tarsi koks jo karžygys ar palydovas šalia stovi užrietęs galvą Guzukas.

Plačiai dėliodamas kojas ir vėsčiodamas į šalis rankomis, prie jų čiuožia kitas pusbrolis — Vizgirdos Vytautas, storomis milo kelnėmis, ausine kepure.

— Pastatau vieną koją, — šneka artindamasis prie jų, — ir op!.. — atsispiria, — pastatau — ir...

— ...op! — spygteli Guzukas matydamas, kaip Vizgirdžiokas šliopteli ant užpakalio, ir prapliumpa juoku. Juokiasi jis skardžiai, užvertęs galvą, rodydamas smulkučius, aptrupėjusiais krašteliais dantis, užsimerkęs. — Cha cha cha! — sklinda per sietuvą. — Žuvį!.. Žiūrėk, žuvį jis ten nutrenkė!.. Toks garsas... net ledas įskilo!.. ir... ir...

— Ar nenutilsi?! — subliūva Vizgirdos vaikas. Antakiai suraukti, veidas net pamėlynavęs iš pykčio. — Tuoj gerklę užkišiu!

Juokas tilsta, o su juo gęsta ir šviesa, virpėjusi užpustytam kranto šlaite tarp putinų. Tai kraujo lašai; jie pasipila iš Juzuko nosies, nors Vizgirdžiokas nenorėjo taip smarkiai užduoti, dabar pats tupinėja aplink, dėliodamas prie nosies sniegą, atsiprašinėdamas:

— Neverk, nusiramink, aš netyčia, netyčia, sakau, kad netyčia!

— Na tu, apsigimėli! — iškošia Algimantas, tačiau rankos prieš Vizgirdžioką nepakelia — ir pats jo privengia. — Kam vaiką skriaudi?

— Tegu klauso; kas jam pasakyta.

— Kodėl aš jo niekad nekliudau, — sako Algimantas. — Jis mažas yra, našlaitis, kaip tu nesupranti?

— Užsigrūdins, stipresnis užaugs. Kurį laiką neprataria vienas kitam nė žodžio. Pasitraukęs atokėliau, Guzukas įsižiūri į gelmę. Ledas čia skaidrus, perregimas. Įkypas spindulys jį perkirto: vienur spindinčios šviesos viešpatija, nardo žvitrios žuvytės, kitur — šalčiu trenkianti tamsa. Tik plona ledo plėvelė teskiria Juzuką nuo gelmės, kur kita gyvybė, kiti pasauliai, galį bet kurią akimirką prasiverti. Panašus jausmas jį jau buvo apėmęs, kai užčiuopė mažojo broliuko momenėlį, kur po plona it gilzinis popierius plėvele — rodos, spūstelsi smarkiau, ir perplyš — išgąstingai tuksėjo gyvybė ir visas jo menkas protelis.

— Tu tik pažiūrėk! — šaukia Guzukas Algimantui.

— Aha, — sako Algimantas, atsiklaupdamas šalia.

— Ar čia ir vėžiai žiemoja?

— Vėžiai?

— Taigi. Įlenda į kelmus ar po akmenimis, kur šilčiau.

— Temperatūra vandens visur vienoda, — įsiterpia Vizgirdos Vytautas.

— Niekas tavęs neklausia. Tylėk, — sako Guzukas — Jis mat išmano!

Vytautas, žvilgtelėjęs per jų galvas, stumteli Juzuką, ir šis išsitiesia ant ledo.

— Kepurę užsidėk, — sako Vytautas.

— Numetei, tai uždėk.

— Kepurę, tau sakau, pasiimk.

— Pats pakelk.

— Girdi?! Nervų man negadink.

Guzukas kaip menkiausias iš visų, privalo klausyti Vytauto: visuomet turi būti šalia, tenkinti menkiausias jo užgaidas. Piktas, pavydus ir despotiškas tai vaikas — tvos, kas po ranka pakliuvo, tik užkliudyk. Jam kad tik vadovauti, įsakinėti. Net pajuosta iš pykčio, jei jo neklausai. Jo užgaidos būna gana žeminančios. Vienu metu Juzukui jis buvo užgynęs draugauti su Algimantu. (“Jeigu su tuo teplium valkiojies, tai į mano namus daugiau kojos nekelk. Akyse kad nematyčiau”, — pasakė.) Žaidžia jie kur dirvonėlyje, šnekučiuojasi kuo draugiškiausiai, ir staiga Vizgirdžiokas numes kokį daiktą ir liepia, kad jam paduotų, o nepaklausysi — tol ries “šunį”, kol sprandas ims traškėti. Guzukas priešinosi iš paskutiniųjų, o jeigu ir pildydavo paliepimus, tai taip, kad nė pats nepajustų, jog paklūsta, nors kartais užsispirdavo — ką nori daryk, nepriversi. Juoda neapykanta gyvena Vizgirdžioko sieloje. Visus jis vadina pravardėmis (net savo seserį), ant visų šūkalioja, o jeigu kas ima pravardžiuoti jį arba užkliudo jo tėvą, tiesiog pajuosta. Nežinia, kodėl jis nekentė Kaušpėdo ir jo sūnaus Vido, nors slaptai jį gerbė. Nuolatinis karas vyko tarp jo ir Anupro sūnų — Balio ir Stepono...

Vėl prasidedančias peštynes nutraukia Kaušpėdo Vido pasirodymas. Vidas — liesas, labai tvarkingas vaikis, visuomet gražiai aprengtas, mandagus. Jis turi dviratį plačiomis padangomis, laikrodį, fotoaparatą, ant savo namų stogo įsitaisė malūnėlį, kur vėjuotais pavakariais net tirtėdama sukasi dinama, apšviečianti ne tik trobą, bet ir sodo pakraščius. Visi žino, kad šitas vaikis bus inžinierius. Jo tėvas, neaukštas, juodais standžiais ūsiukais, gudriomis akutėmis, dabar kolūkio pirmininkas. Vizgirda jo nemėgsta, sako — svolačius. Kaušpėdo pati, daili, aukštakrūtė, didelėmis spindinčiomis akimis, visiems maloni, vaišinga. Tačiau Vizgirdos nei į darbą, kur gali būti ji, nenuvarysi, nei keliuku, kur ji vaikščioja, jis neis.

Kaušpėdo namai ten, vakarų pusėje, kur senas vieškelis, aplenkęs Kazimiero pirkelę, šauna į vakarus, — už kalno, kuris kaip atlošta galva, keliai ir krūtys (ten dabar žaižaruoja speigo saulėlydis). Vizgirdienė šiandien jau buvo užsukusi pas Mariją (Kaušpėdienę), tačiau jos nerado. Beveik kasdien ji užsimano pasišnekėti su šia moterim; dažnai su keistu palengvėjimu pastebi, kad ir Kaušpėdas jau nebe tas, vysta ir Marija — viskas praeina.

[3]

Kai po apylinkes pasklido žinia, kad Marija išteka už Kaušpėdo, kuris ką tik buvo grįžęs iš Amerikos, Vizgirda iš pikto keršto pasipiršo jos draugei, ir ši nedvejodama sutiko. Abejos vestuvės buvo iškeltos tuo pačiu metu, o Vizgirda net paviliojo Kaušpėdo svečius ir muzikantus, ūžė kone visą savaitę — tegu ji (Marija) žino, kaip jam linksma.

Sunku suprasti, koks Vizgirda iš tikrųjų: smarkus, atšiaurus, niūrus, su niekuo nenorintis turėti bendra — tokiu jį daugumas laiko, — ar perdėm drovus, galintis kaip reta kuris iš vyrų nusižeminti. Kartais Vizgirdienė negali juo atsigėrėti, o kartais nei iš šio, nei iš to ima šaipytis; šitai visuomet baigiasi siautulingu Vizgirdos pykčiu, kokį žino neviltis ir kančia. Širdies gilumoje Vizgirdienė paniškai bijo savo vyro. Tai jos stabas. Tačiau kažkieno nuverstas stabas. Vizgirdos Achilo kulnas buvo meilė Marijai, lengvai išsižadėjusiai jo, Vizgirdos, kuris visada šnekėjo pabrėždamas savąjį aš: “Jeigu aš pasakiau... jeigu aš pažadėjau... mano žodis!..” Jo lūpose tai skambėdavo kaip priesaika. Tačiau vieną priesaiką beviltiškai sutrypė ir paniekino pats: priesaiką atsilyginti Marijai tuo pačiu — visišku abejingumu.

Dar pirmąjį savo vestuvių rudenį, būdavo, sėdi jis prie lango ir žiūri, kaip ant kalno pavieškelėje vėsčioja kraunami į vežimą rugių pėdai, kuriuos priima Marijos rankos; arba su kirviu klydinėja po miškelius — pati bijodavo, kad galo nepasidarytų. Ilgai jam iš galvos neišėjo Marija, namai, kur aidėjo jos balsas, kur ji lietė visokius daiktus, klojo vaikui patalą, dengė stalą ar gesino lempą. Vaikštinėja, būdavo, pavakariais po kiemą, tarsi gūždamasis nuo saulėlydžio, kur lekia tiesus, į plačiuosius pasaulius vedantis kelias, o įėjęs pirkion, ima šnekėti nei šį, nei tą: visa išparduosiąs ir išvažiuosiąs į Belgiją, Argentiną ar Australiją. Nė kvapo jo čia neliksią. Per naktį Vizgirdienė akių negalėdavo sudėti: plikinte nuplikindavo jos širdį tokie vyro žodžiai.

— Ateik pas mane, — sako Kaušpėdo Vidas Vizgirdžiokui. — Žinių pasiklausysim. Naują radiją įsitaisiau. Ir motina prašė, kad tave pasikviesčiau. Ateik, parodysiu, kaip negatyvus ryškinti.

— Tėvas jo neleidžia, — prataria Guzukas.

— Ar tu nenutilsi! — užsiplieskia Vytautas. — Mižniau!.. Čiužinį nusikabink nuo tvoros.

Algimantas, nepratardamas nė žodžio, kapoja ledą.

— Eisiu jau, — sako Algimantas.

— Neik, dar pabūk, — prašo Guzukas — Dar anksti.

Algimantas kiek padvejoja, pasižiūri į vaiką — kur jis pasidės. Pasikviestų namo, bet motina bus nepatenkinta, dar išvarys. Be to, ir darbo yra.

Jie prieina prie Vido, kuris, ištiesęs ant ledo radijo schemą, aiškina Vytautui, kaip reikia įjungti kondensatorius, varžas, kur garso stiprintuvas. Šneka jis sklandžia greitakalbe, vos spėdamas nuryti seiles.

Abu kiek pastoviniavę patraukia ledu.

— Tesižino, labai man reikia, — sako Guzukas Algimantas tyli. Jo akys klydinėja užpustytais upės krantais.

— Tu neimk į galvą, — ramina jis Juzuką. — Juk žinai, koks jis, Vizgirdėlis.

— Labai jau išsivaizdina.

— Taigi. Atsirūgs jam kada nors.

— Aš ant jo ilgai pykti negaliu, — sako Guzukas.

— Aš irgi... nemoku...

— Matai, mes panašūs, — Guzukas paspartina žingsnį. Kur ledas plynas, pačiuožia, apeina vandenį, žvilgčiodamas į properšas.

— Žiūrėk neįkrisk.

— Aš matau. — Kiek patylėjęs klausia: — Ar tu tiki, kad Darius ir Girėnas Atlantą perskrido?

— Žinoma. Apie juos ir daina yra, — sako Algimantas. — Narsūs buvo vyrai. Lietuviai.

— Ir lėktuvą patys pasidirbo?

— Patys.

— Tu žiūrėk. Bent drąsumėlis! Bent galvos!..

Jau temsta, kur ne kur pro alksnių šakas šmėsteli žiburėlis — Konstantai eina su žiburiu tvartan. Brastose vanduo neužšalęs, iš properšų kyla garai.

— O kodėl brastos neužšąla?

— Sraunu. Nespėja.

— Kaip nespėja?

— Ledas nespėja užsidėti, vanduo vis nubėga ir nubėga, vis juda, todėl nesustingsta.

— Vis vien man neaišku.

— Kas tau neaišku? Čia paprastas dalykas. Guzukas purto galvą:

— Ne paprastas, nesakyk.

Jis bando įsivaizduoti, kaip čia pasidaro: šaltis pasilenkia prie srovės, dvelkteli į ją, o ši sprunka šalin, ir nesuprasi, kuriam vandeniui geriau — ar tam, kuris po ledu, ar tam, kuris braunasi per seklumėles ir ledų sąvartynus.

— Visos žuvys dabar sietuvoje.

Taip šnekučiuodamiesi jie praeina pro du Vizgirdos brastoje iš po ledo kyšančius akmenis, pro eketę, iš kurios semia vandenį Vizgirdos, pro brastą, kurioje Anupras girdo arklius, pastoviniuoja ant Juzuko liūnelio, prie žilvičio. Tiesus ir lygus, ledu nuklotas jų kelias, nei įlomėlių, nei kalvų. Čia, kur vanduo ramus ir gilus, po baltu puriu sniegu — nei kiškio pėdų, nei paukščio, — tas baltumas apšviečia besileidžiančias sutemas.

— Pavasarį, — sako Guzukas — kai atšils, bent lytys bus! Va šitokios. Atkirtai ir dreifuok nors ligi Šventosios ir vandenyno.

Taip jie nutolsta: vienas mažas, judrus, kitas didelis, kiek susikūprinęs, išaugtinėmis kelnėmis ir šimtasiūle. Ir byra ant jų šerkšno blizgučiai, tarsi nukrėsti skardaus medinukų aido, kurį atkartoja krantai. Stabteli prie Konstanto pirtelės: stogas garuoja, gal ir Vizgirda jau bus išsimaudęs, jis visuomet maudosi paskutinis, vienas. Norėtų įeiti į vidų kiek apšilti, tačiau nesiryžta — landžioja pašaliais, dirsčioja pro langelius.

Nuo pušynėlio juos stebi Vizgirdienė. “O manasis? Kurgi manasis?” — dairosi ji po temstančias pamiškes.

Prie sietuvos blykčioja šviesa. Tai jos sūnus rodo Vidui savo naują prožektorių. Tamsią naktį jo spindulys pasiekia debesis, tolimiausius miškus apčiupinėja arba — kad smogs į Konstanto langą, tas net iš miegų pašoksta. “Kaip žvėriūkščiai, tikri žvėriūkščiai”, — sako ji ir, prisidėjusi prie burnos rankas, šūkteli:

— Vytautai!.. Vyteli! Vytuk!..

Palaukusi, kol aidas išsisklaidys, įkvepia šalto oro, vėl nori šūktelti, bet susigriebia: vos nepasakė — Juzuk! — tas vaikas jai tarsi savas.

— Ko šūkalioji, — išnyra iš pušynėlio Vizgirda. Po pažastimi didelis nikeliuotas praustuvas, vanta; veidas įkaitęs, garuoja.

— Tfu, kaip nusigandau, net sudrebėjau, — ir Vizgirdienė, nužvelgusi vyrą, klausia: — Garų ar užteko?

— Kurgi... net ausys svilo, kad prikūreno... — kaip visuomet, lyg kam priekaištaudamas, šneka Vizgirda.

— Kažin, kur mūsų berniokas? — vėl žvilgteli į temstančias pamiškes.

— Ant sietuvos. Antai švysčioja prožektoriumi.

— Ar tik... — ir susigriebia vos nepasakiusi, kad su Kaušpėdo Vidu.

Ji dar keletą kartų šūkteli sūnų — tas šūksmas nuaidi pamiškėmis, pripildydamas jas šilumos.

Virš girių kyla mėnulis, didelis ir sunkus, kaip vasarą, kai ją, mažą mergaitę, genančią iš brastos galvijus arba grįžtančią su broliais iš miško, kur jie sočiai prisivalgydavo aviečių, bruknių ar riešutų, užklupdavo vakarienę išvirusios motinos balsas; balsas, kvepiantis pavakario kūdra ar miško klampynėm, po kurias braidžiojant suskildavo kojos; balsas, prisisunkęs pievų rūko, skleidžiantis jaukias, slėpiningas pirkios prieblandas. “Tekle, Konstantai, Kazimierai! — tebeaidi tas balsas per metus. — Kristupai, Kristupėli, Kristupiuk!”

Tačiau ne visi jam paklusdavo iš karto. Kristupėlio, būdavo, nuo serbentų kelmo neatplėši, arba kai pasileis — pirmas, paknopstomis. Buvo visai kaip Guzukas...

Paskubomis juos aptvarkiusi, sesuo vesdavo namo. Ištįsusi paauglė plono kartūno suknele, išsiterliojusi uogomis. Rūpestinga tarsi darbščiųjų bičių motinėlė, ji ir dabar tokia: vaikštinėja po kiemus, gindama nuo pašaipūnų Konstantą, girdama Kristupo gerumą — ji rūpinasi jo sūnumi, rūpinasi visais.

Ir šį vakarą, tarsi seną motinos šauksmą išgirdę, jie susirinks Kristupo troboje. Tarpdury Teklę pasitiks motinos akys, nebeprimatančios, sunerimusios; kurgi ji taip ilgai buvo, kodėl neužsuko dieną? — klaus pridurdama, kad mačiusi, kaip ėjo pas Kaušpėdą, kada grįžo, maniusi, jog čia užeis, bet žiūrinti — nuėjo į klojimą, paskui į tvartą. Ką gi ten taip ilgai veikei? — klaus palikdama jai suolo kraštelį. Kurį laiką sėdės nejudėdama. Aštuoniasdešimtmetė senutė, sijono skreite ilsisi rankos, nejudrios, apmirusios, jos ne tiek ilsisi, kiek jaučia, klausosi, prisiglaudusios viena prie kitos it negyvos, nieko nebegeisdamos, tik dešinės rankos nykštys krust krust, lyg ko ieškodamas, kol patogiai gulasi į savo vietą ir nurimsta, tik jos senose akyse lyg kokie išdykėliški padarėliai šokčioja siauros, neįstengiančios atitrūkti nuo lempos dagčio ugnelės — ir liepsna, kuri plazda krosnyje, išsunkdama iš malkų drėgmę, iki raudonumo įkaitindama plytas, ta liepsna jau greitai užges, pavirs žarijomis ir šiluma — taip ir iš jos kaulų gyvoji ugnis išsunkė visa. Ir nieko jai nebepasakos nei duktė, nei sūnūs, nei marti Konstantienė. Gyvenimas baigiasi. Tik anūkėlį dar globia, glosto raukšlėta ranka — gal jis sušalo, gal nevalgęs, duokit gi jam valgyti! Nė akimirką nepaleidžia jo iš akių, nes motinos balsas jo niekada nepašauks iš pamiškių, kai jis, sužvarbęs, alkanas, gūrins pavakariop paskui draugus prašinėdamas: neikim namo, dar anksti, užsukim prie sietuvos, prie didžiojo akmens pabūkim...

... Ji mirė per patį sodų žydėjimą, kai net užspringdama skaičiavo kažkieno metus šių girių gegutė.

Vizgirdienė dažnai prisimena, kaip ankstyvą balandžio rytmetį merdinčią Juzuko motiną vežė pas gydytojus.

Iš vakaro Vizgirda ištepė ratus, įtaisė gultą. Kelionėn leidosi vidurnakty. Kartu važiavo ligonės sesuo Angelė ir Kazimieras (Kristupas buvo fronte). Kazimieras nekantraudamas ragino arklį, timpčiojo vadeles — mat buvo nepatenkintas, kad nė vieno neatsirado, kuris ryžtųsi tokiai kelionei. Visi teisinosi: pavasario metas, darbai... O jam, Kazimierui, ar nereikia dirbti? Tokią šeimyną maitina, be to, ir lydekos pradėjo neršti — pilna apsemtose paežerės pievose, kiek būtų pribadęs paryčiais, tačiau kas reikia, tai reikia. Jis ne Konstantas, kuris atsakė: “Tiek kelio, dar kas atsitiks”. Panašiai šnekėjo ir Vizgirda. “Bobos, ne vyrai”, — nusprendė Kazimieras ir spjaudydamasis sėdo į ratus. Tačiau kad ir kaip ragino arklį, vilkosi koja už kojos. Kelias buvo slidus — visur pavasarinių vėjų aplaižytas ledokšnis, o arklys kaip tyčia nekaustytas, ir Vizgirdienė vis galvojo, kad be reikalo vyras kinkė į ratus — kiek sugaišo, kol paruošė, ištepė, geriau būtų arklį pakaustęs.

Kazimieras visą kelią tylėjo, ir Vizgirdienė neiškentusi pasakė, kad nereikėjo nė važiuoti, jeigu taip nenorėjęs. “O kas važiuos? — atšovė Kazimieras. — Gal Konstantas ar tavo vyras?” Jai iš tikrųjų buvo gėda: kokie čia vyrai — brolienė mirtim vaduojasi, o jie dar atsikalbinėja.

Miškas, kuriuo jie važiavo, dvelkė pavasariu. Švietė mėnulis, spindėjo pasidabruotos eglės. Šaltukas paskubomis liejo ledų gurvolėlius ant šakelių, garai virto iš arklio prusnų. Ligonė gulėjo ant nugaros ir plačiai atmerktomis akimis žiūrėjo į žalsvą pavasarinį dangų, kurio rytiniuose pakraščiuose lėtai sirpo saulėtekis; toli, anoje pusėje, klykavo pempės, šniokštė upokšniai. Tamsus, žeme apneštas ligonės veidas buvo nutviekstas negęstančios pavasarinės šviesos.

Visa bus kaip buvę — augs vaikai, varstysis klojimų ir tvartų durys, stoviniuos pavakariais kieme Vizgirda, sekios paskui savo pačią Konstantas, tik Kristupo ir jo vaiko gyvenimo Vizgirdienė niekaip negalėjo įsivaizduoti: ar jis besugrįš iš fronto — paskutiniame laiške rašė, kad guli ligoninėje. Mintyse pamatė užkaltus Kristupo langus ir Juzuką, sekiojantį jai iš paskos. “Bent arklį paragink”, — pasakė ji Kazimierui. “Raginu, gal nematai”, — suskato timpčioti vadeles.

Kaip šiandien stovi Vizgirdienės akyse ta naktis — nesutemstančios šviesos nutviekstas ligonės veidas, kaip mūkelė, jos sesuo Angelė, Kazimiero balsas ir svetimi, spindintys ledokšniu laukai, kuriuos jie išvydo prieš saulės patekėjimą, išvažiavę iš miško. Netrukus išniro saulė — didžiulė, vėsi po nakties — ir, tarsi neįstengdama įveikti savo sunkumo, kurį laiką kybojo ties ryškia ir lygia žemės riba, už kurios turėjo būti kiti laukai ir miestas, įsikirtęs į aušrą dantytais bokšteliais.

Pritilo, įsitraukė į kailinius Kazimieras, o arklys, lyg šieno kvapą pajutęs, leidosi lengva ristele.

Jau buvo įdienoję. Patižęs sniegas, blykčiojantis šalikelėse, upokšniai, pulkai žmonių — daugiausia kareiviai. Retkarčiais vakarų pusėje pasigirsdavo duslus tarsi perkūnija dundėjimas. Niaukstėsi. Jie privažiavo malūno užkardą, ir arklys, tarsi žinodamas, kad jo šeimininkė čia turi reikalų, minutėlę stabtelėjo. Staiga ji prisiminė, jog buvo įsidėjusi vilnų kuodelį — manė užnešianti į karšyklą, — bet, pamačiusi, kaip ligonė gaudo orą, plėšdama nuo kaklo skarutę, pati suragino arklį. Tačiau Elžbieta įspėjo jos mintis:”Užeik, Tekle, užeik. Mes palauksim”.

Ligoninė buvo panaši į stoties laukiamąjį: aukštos lubos, langai, ant suolų prisodinta ir priguldyta sužeistųjų. Iš visų kerčių sklinda aimanos.

Jie susirado atokesnį kampelį ir ėmė laukti, kol prieis koks žmogus baltu chalatu.

“Kam ją čia atvežėt?” — paklausė vienas, mostelėjęs į ligonę. Jusdamos įdėmias ligonės akis, moterys paskubomis ėmė aiškinti: anksčiau, dar tais metais, kai Elžbieta mokėsi čionykštėje gimnazijoje, čia didelė ligoninė buvusi. “Anksčiau, bet ne dabar”, — pasakė gydytojas ir, atplėšęs nuo kaklo tvarstį, į kurį buvo įsikibusios ligonės rankos, ėmė apžiūrinėti gerklę. Juos apstojo ligoninės moterys. “O vaikų ar ji turi?” — paklausė viena. “Berniukas ir duk... k...” — bandė atsakinėti ligonė, bet “k” tarsi įstrigo gerklės žaizdoje. Niekas jos nė neklausė — šnekėjosi, tarsi jos nebebūtų. Vizgirdienė staiga sugavo klydinėjantį pašaliais ligonės žvilgsnį — ji tarsi ko ieškojo, žvalgydamasi į sužeistus kareivius, bandė atsikelti, bet susmuko ant neštuvų, paskui silpnu balsu ėmė priekaištauti: kam reikėję gaišti laiką, vargintis, ji žinanti, kad vis vien niekas nebepadės. Šnekėdama vis dairėsi po salę. Vienas vyriškis, kresnas, pilkšvais plaukais, parišta ranka, — seselės jį ką tik pravedė pro šalį, — ilgėliau sulaikė jos akis, ir Vizgirdienė staiga suprato kodėl — kažkuo tas vyriškis buvo panašus į Kristupą: toks pat ūgis, sudėjimas, plaukai, net eisena...

Operacinis stalas buvo paruoštas bemat, ir, stovėdama atokiau, Vizgirdienė galėjo matyti, kaip gydytojas, pasilenkęs prie ligonės, kažką karpo, siuva... “Tik čia jos paguldyti neturim kur, — pasakė vyriškis, sutvarstęs žaizdą. — Pačios matot... Tikiuosi, namie geresnės sąlygos?” — “Vyras fronte, kokios ten sąlygos”. — “Visi vyrai fronte, — pasakė gydytojas. — O jūsų namie?” — “Maniškio dar nepašaukė, o Kristupas savanoriu išėjo”. — “Koks Kristupas?” — “Jos vyras”. Gydytojas dirstelėjo į Kazimierą, mindžikuojantį tarpdury. Nelaukęs klausimo, Kazimieras ėmė aiškintis, kad jis atkariavęs — nebe tie metai. Va Vizgirda su Konstantu galėję eiti. “Ką čia šneki?” — subjuro Vizgirdienė. Gydytojas nusigręžė. Trankus lyg sprogimas garsas vėlei sudrebino langus. Iš tikrųjų, kodėl tenai, fronto linijoje, nėra Konstanto, Vizgirdos, kodėl tik Kristupas?.. Jo paskutiniai žodžiai, pasakyti Konstantui ir Vizgirdai, buvo tokie:”Mano draugai žūsta, o aš, rankas susidėjęs, sėdėsiu?”

[4]

Tai atsitiko po mėnesio. Ligonės lovą, išnešę kieman, pastatė po alyvomis. Kaimas iš pat ryto ruošėsi šventei, ir Vizgirdienė, apsitvarkiusi po namus, atėjo pas Daukintienę — patalus išvėdins, pašlavinės, patvarkys. Susiradusi šluotą, išėjo kieman, bet jau iš tolo pajuto ligonės žvilgsnį, nuo kurio lyg kas per ranką sudavė. Toks siaubas ją apėmęs, nė pati nesupratusi kodėl. “Tik šluoju, šluoju galvą palenkusi, — dažnai prisimena Vizgirdienė, — bet jaučiu, kad ji vis nenuleidžia nuo manęs akių, net rankos tirpsta, ir ne tą reikia daryti, ką darau, jaučiu, kad kažką ji man pasakys, ir bijau, lyg kalta būčiau. Staiga girdžiu: “Kam tu bešluoji... ateik”. Atsitiesiu, skėsteliu rankom. “Nagi šventės”, — sakysiu. Bet staiga lyg žadą užėmė — ji taip žiūri į mane, taip žiūri, tarsi visą kiaurai permatydama. — “Eikš, pasišnekėsim”, — išgirstu silpną balsą”.

Spindėjo tolumos, baltutėliai maži debesys plūduriavo danguje, į kurį iš kaminų kilo dūmai, ir visų kiemuose buvo atlapotos durys.

“Gal ir gerai”, — pratarė pagaliau ligonė. “Kas gerai?” — purtė ją Vizgirdienė ir pamatė, kad ji žiūri į vaiką, stovintį ant prieangio akmenų. Mostelėjo jam.

Markstydamasis nuo saulės, priėjo mažas šviesiaplaukis berniūkštis. Ligonė palietė jį už petuko — kaip statulėlė... Staiga girioje pasigirdo gegutė. Ji šaukė iš metų tolumos, iš to, kas jau buvo ir kas dar bus.

Kai Kristupienė atvažiuodavo iš miesto pasisvečiuoti, į tas girias jos abi su Tekle eidavo uogauti.

... Buvo vidurdienis, aukštose žolėse siautė vėjas. Toli jos nuklydo tądien, pasakodamosi apie savo jaunystės dienas, rūpesčius... Abiem gerkles gniaužė džiaugsmas: Vizgirdienės lopšyje jau krykštė mažylis, niekas, rodės, netemdė ir Kristupienės gyvenimo, ji buvo guvi, juokėsi, lankstė lazdynus, plaikstė žoles. Aukštai danguje spindėjo kamuoliniai debesys, ūžavo medžiai — jos brido į jaunystės žolę, į didžiausius savo laimės metus... Staiga Kristupienė pritilo ir, glustelėjusi prie Teklės, patylom pratarė: “Aš laukiuosi...” Švelnus vėjo gūsis siūbtelėjo jas apglėbdamas, it kieno plačios rankos praskleidė uogomis nukarusius avietynus ir nušlamštė nušlamėjo jaunučiais ūgiais.

Savaip susilietė ta akimirka su šia, kai mirtis atėjo atplėšti nuo jos kūdikio, stovinčio šalimais, ir tas pats vėjelis, kuris tąsyk sušlamštė avietynuose, kedeno jos plaukus, o gegutės balsas, aidintis per metų metus, slėpė skaudų nujautimą tų dienų, kai jos vaikas klaidžios po tas girias su draugais, kai pavakariop, susibraižiusius, nusilaksčiusius, alkanus, juos užklups šaukiantys vakarienės motinų balsai, tik Guzukas savo motinos balso niekada nebeišgirs.

Dažnai jis prisimins tą rytmetį, gegutės balsą, nušlavinėtus takus, nušveistus langus... Prisimins ir kitą rytą, kai, apvilktas ilgu pusbrolio švarkeliu, išėjo kieman, kur jau stovėjo vežimas su karstu.

... Kapinėse jam pasakė, kad pasemtų saują smėlio ir piltų. Smėliu pilstytis jam patikdavo, aplink namus visur buvo smėlis, smėlio takai, smėlio duobės... Pasėmė. “Pilk, pilk”. Skambtelėjo kastuvas, dunkstelėjo į karsto dangtį žemė, vienas kastuvas po kito. Ką jie daro?! Jis norėjo vieną nutverti už bato, nustumti duobėn, bet verkdamas tik pasitraukė atatupstom, žiūrėjo su siaubu į duobę, paskui pravirko balsu, išsiveržė iš kažkieno rankų, vėl puolė prie duobės, kažkas jį sulaikė, bandė guosti, bet jis kažką šaukė pro ašaras, raudojo, kol tuščios vežėčios dardėjo per pušynėlio šaknis, šešėlių ir šviesos ruožais, tyliai gulančiais ant minkštučių samanų ir skujų.

Kokia tai buvo netektis, jis suvoks gerokai vėliau, užaugęs.

Motinos teises nedvejodamas užleido pamotei, vadino ją motina, nes buvo įsitikinęs, kad vardas čia nieko nereiškia.

Bet vardas čia reiškė visa. Jis manė, kad ta moteris jam visiškai atstoja motiną. Tačiau kodėl taip atkakliai, pats to nesuprasdamas, siekė jos meilės ir kodėl taip dažnai gūrindavo įskaudintas šalin?

Pamote jis niekad nesiskųsdavo, kaip įmanydamas gindavosi nuo užjaučiančių, gailestingų žvilgsnių. Ne, nesijautė skriaudžiamas, ir jam visiškai buvo nesuprantama, kodėl Vizgirdienė kartais pasako, kad tikra motina kitaip myli, kitokios jos rankos ir akys.

Moterys stebėdavosi, kodėl Guzukas toks: niekam nepasipriešins, nepakels balso — subarei, ir dūlina šalin. Pažiūrėkite, koks Vizgirdienės Vytautas! Visa jo laikysena tiesiog byloja: tik palieskit, tik užkliudykit! Kitokie Juzuko draugai, Rimantas, ypač Maldonio Albinas, kuris sulig kiekvienu pagyrimo žodžiu turi įprotį kresčioti galva ir vis aukščiau ją kelti, lyg kas juo negalėtų atsigėrėti, lyg motinos balsas sakytų: “Albinukas! O, su juo nesusilyginsit, jo nepaimsit!”

Tiktai motinos meilė, akla, beribė, sugeba įkuždėti įsitikinimą, be kurio neįmanoma nei gyvenimo kova, nei sėkmė, giliai pasąmonėje įdiegtą įsitikinimą, kad esi vienintelis, nepranokstamas, būtinas. Albinas visur reikš savo teises ir piktinsis, kodėl ne jis, kodėl ne jam, kaip jį galėjo užmiršti; jis be paliovos brausis į priekį, o Juozas priešingai — dels, lūkuriuos, trauksis atatupstom, telaukdamas, kada ant jo kas užriks. Jis ieškos savyje kažkokių akivaizdžių privalumų ar sugebėjimų, o jų neradęs, pasijus niekam tikęs, nereikalingas. Jo niekas nemyli, bet už ką gi jį turėtų mylėti? Giliai sieloje gyvens netikėjimas, skepticizmas. Jis alkte alks meilės, kuri priimtų jį tokį, koks yra, alks jos, bet ja netikės. Jis gūšis nuo pašalinio žvilgsnio. Motinos meilė — tai tiltas į pasaulį, į kitus, tai ištiestos rankos, nesiliaujantis šauksmas “ateik”. Juozas girdės kitą balsą, balsą, vejantį, jį šalin, gniuždantį. Visur jaus nepatiklias akis. “Visų vaikai kaip vaikai, tik šitas!..” — šauks ant jo pamotė, pažymėdama jį niekingumo žyme. Ji nenorės matyti jokių posūnio privalumų. Jis nedrįs reikšti savo skonio, neturės savo stiliaus, bijos kristi į akis. Tuštybė, paika garbėtroška, netgi kvailumas anaiptol ne visada pamėklės. Juozo pamėklė bus skaudus atstumtojo jausmas.

Vėliau, gerokai vėliau, nužvelgęs tuščius ir nykius savo gyvenimo plotus ar matydamas, kaip motinos lepina, gina vaikus nuo pikto žvilgsnio, nuo apkalbų, viską jiems atleisdamos ir keldamos neegzistuojančius jų privalumus, vėliau jis supras, kokią ta nedidelė, smarki, amžinai juo nepatenkinta moteris padarė skriaudą.

Vizgirdienė nudenginėjo stalą, kai į duris tyliai klebtelėjo.

— Prašom, — šūktelėjo Vizgirda.

Durys prasivėrė ne iš karto — kažkas ten apgraibomis ieškojo velkės (Vizgirdienė dar pamanė — gal Kristupas). Įžengė Guzukas Darydamas duris, pasisveikino, nusivožė kepurę.

— Leisk, — Vizgirda pats užtrenkė duris. Nešdama lėkštę su bulvių likučiais, Vizgirdienė minutėlę stabtelėjo ir tarė sūnui:

— Žiūrėk, tavo draugas atėjo.

Tačiau šis nė negrįžtelėjo. Klūpėdamas ant lovos, jis studijavo keturioliktojo amžiaus Europos šalių žemėlapį.

— Kas čia dabar! Ar negirdi? — vėl šūktelėjo Vizgirdienė sūnui. — Eik į šviesą, ko ten stovi, — pasakė Juzukui.

— Tegu nešdinasi, — pratarė Vizgirdžiokas. — Niekas jo nekvietė.

Jis tebepyko, kad Guzukas taip purkštavo ant sietuvos. Vizgirda timptelėjo kelnes.

— Eikš, bulvių užvalgysi, — pavadino Vizgirdienė.

— Ačiū, aš sotus, — Guzukas traukėsi atatupstom prie durų ir beveik negirdimai, kaip ir buvo pasirodęs, dingo.

Jam dažnai tenka vaikščioti po kiemus, ko nors prašinėti, maldauti; tai druskos jį siunčia skolinti, tai tabokos, degtukų. Bet ko jis atėjo prašyti dabar? Kur jam eiti? Tėvas dar nesugrįžo, be to, namie pilna žmonių. Kiek padvejojęs patraukė slidinėti. Važiuodamas per pušynėlį, išgirdo balsus savo kieme, netrukus pamatė ir Vizgirdienę, skubančią pas juos.

— Gryčion... eikit gryčion, — ragina Vizgirdienę Kristupienė, nešina ėdalo kibirais. Šaltis svilinte svilina jos blauzdas.

Konstantų troboje aidi juokas. Cha cha cha! — trim lygiais intervalais išskanduoja Konstantienė — taip juoktis ji išmoko tarnaudama mieste pas advokatus ir artistus. Jai pritaria kitas balsas, sodrus, krūtininis. Ar tik ne Kaušpėdo Marija? Kas ją čia atginė? Vizgirdienė užsuka į aną trobos galą. Aprūkusioje palubėje tilindžiuoja krištolinės girliandos.

— Ko gi taip juokiatės? — skvarbiomis akimis nužiūri moteris. — Kaip čia atsiradai? — klausia Kaušpėdienę.

— Ką šaukiam, tas ir atsiliepia, — juokiasi Konstantienė.

— Tavo vyrelį apšnekam, — priduria.

Vizgirdienei dilgt dilgt paširdžiuose. Konstantienė vėl nusikvatoja, parodydama auksinį dantį. Marija ką tik jai papasakojusi, kaip Vizgirda beržioko buvo atėjęs kirsti.

— Eik jau, — sako Vizgirdienė, — jo ten nė su lazda nenuvarysi.

— Nė lazdos nereikėjo, pats atlėkė pėdas užuodęs.

Teklė nudelbia akis.

... Jį visuomet kažkas svetimas pasiglemžia naktimis: atsikelia, prieina prie lango, žiūri ir rūko. Ak, tos ilgos nemigo naktys su vėsiais pelenų spalvos rytmečiais, kai visi ruošos daiktai tampa lyg svetimi. Atsikelia, būdavo, apkamšyti pabudusio kūdikio, ir staiga apima toks jausmas, tarsi nieko daugiau troboje nebūtų.

Sunku suprasti tas moteris. Vizgirdienė kažkodėl nemėgsta Kaušpėdo — nešnekus, visuomet geriausios medžiagos drabužiais, kurie guli kaip nulieti. Marija dažnai pasišaipo iš nirtulingo Vizgirdos drovumo — kiaurai permato šitą niūrų, visų besišalinantį žmogų. Susitiks kur Teklę ir klausinėja, kodėl jos vyrelis bijąs per jų kiemą pereiti. “Dar didesnį šunį įsitaisykit!” — atšauna ji.

— Taigi va, — pradeda Marija, — džiaustau skalbinius ir matau — vaikšto jis su kirveliu už kluono po beržynėlį, lyg ko ieškodamas. Pamatęs mane, stabtelėjo, kiek padvejojo. Žiūriu — beateinąs. Tiesiog į kiemą...

— Tik pamislyk! — sako Konstantienė. — Jis gi ten kojos bijo įkelti.

— Aš ir sakau — suuodė, kad vyro nėra...

Vėl abi cha cha cha...

— Beržioką kreivą radau, sako, lopetos kotui tiktų. Užeiki gryčion, sakau aš jam, giros išgersi. Išgėrė giros, užsivožė kepurę, jau eisiąs, bet, pamatęs lovį su skerstuvėmis, sako: “Kam mėsą čia laikot? Nameliokan geriau išneškit, mes tai namelioke...”

— Cha cha cha, — išskanduoja Konstantienė. Jai pritaria sodrus krūtininis Marijos juokas. Teklei čia nėra iš ko juoktis.

— Eik tu memliokai, memliokai tu memliokai, — murma staiga prisimindama, kad jos vyras, paklaustas, kodėl neužeinąs pas Kaušpėdus, kažkaip primygtinai ima įrodinėti, jog jis ir pas kitus nevaikštąs, nemėgstąs po kiemus landžioti, ir šneka jis tokiu balsu, lyg teisintųsi. Štai kas visus slenksčius žarijom nubarstė — Marija. Pavydi... visko jis Kaušpėdui pavydi. Slėpdamas savo žaizdą, net ėmė apsimetinėti atsiskyrėliu. Dabar jai aišku, kodėl vyras taip elgiasi. Penkiolika metų nugyvenom kartu, galvojo ji, o taip ir neįstengiau jo suprasti. Prisimena, kaip jis vaikščiodavo vakarais parugėm, kaip skalydavo Kaušpėdo vilkšunis, kaip jis stoviniuodavo kieme, į vakarų pusę dairydamasis, ir darosi jai taip liūdna, baugu, kaip pirmaisiais vestuvių metais, kai vartydavosi lovoje vyrui į laukus išėjus ir žiūrėdavo į Diržio keliūkštį, vingiuojantį pro pušynėlį, laukdama, kol prašvis. Naktys kaip tuštuma paširdy. Švisdavo nė nesutemus. Tie pušynėliai, vakarai ir naktys, pilkšvos, perregimos, nušviestos skausmo, kaip giliai visa tai jos sieloje, tikriausiai ir paskutinį gyvenimo mirksnį viską ta peleninė šviesa apgaubs, o ją pavadins kitas laukimas.

— Nepyk ant manęs, — Marija, gobdamasi skara, paliečia jos ranką. — Matau, aš tave įskaudinau. Pasijuokėm, paplepėjom — ir užmirškim.

Neužmirši, niekad to neužmirši, galvoja Teklė, kamšydama po skarute žilstančius plaukus.

Ant stalo aprūkusi lempa su puošniu abažūru, tilindžiuoja krištolinės girliandos, apšarmojusiame lange spindi žvaigždės, žvelgia šaltas vakaro mėlis...

Vizgirdos kieme pro pušeles švysteli žiburys. Tai Vizgirda eina parsinešti knygų, kurios sukrautos daržinėje į senas avelių ėdžias. Konstantienės pirkioje nuaidėjęs juokas jį visą nutvilkė — iš karto atpažino Marijos balsą, sodrų, krūtininį. Pravėręs daržinės duris, dar kiek pasiklausė, paskui ėmė raustis knygpalaikių krūvoje. Kai kurias parnešė iš klebonijos sesuo, kitas pats nusipirko turguje, daug iš svetimų pašalių bei aukštų prirankiojo berniokas, kuriam buvo pataręs rinkti apie sodus, bites, veterinarines, iš gamtos, istorijos ar geografijos — tokios knygos niekada nepasens. “Tik apie politiką kad man neneštum”, — pasakė.

Kai Konstanto troboje vėl pasigirdo juokas ir žingsniai, jis jau buvo gerą šūsnį tinkamų šiam vakarui knygų prisirinkęs, dar norėjo pasiimti žurnalų, kur rašoma apie tą kvailį Čemberleną; išspausdinta ir jo nuotrauka — sveikinasi su Hitleriu. Staiga jį apėmė toks piktumas, kad net ėmė po nosimi murmėti: “Kvailys! Paskutinis kvailys! Atidavė tam žmogėdrai Sudetus, o išlipęs aerodrome, dar pasigyrė: “Taiką jums atvežiau!” Kokią taiką tu atvežei, baily?! Tas iš karto suprato, kad esi bailys, iš tavo laikysenos, iš elgesio...”

Jo mintis nutraukė artėjantys žingsniai, spartūs, lyg speigas juos skubintų. Po minutėlės pamatė veltiniuotas kojas, sijoną... Lengvas rankos vėstelėjimas, aukštai iškelta galva, šypsantis veidas... Taip arti Vizgirdos namų Marija dar nėra buvusi. Štai jo klojimas, palėpėje sukrauti žaiginiai, įlinkęs tvartas, stropiai apgenėtos pušys, nušlavinėtas prieangis, žemas, apšarmojęs langelis, kuriame šmėsteli vaiko šešėlis, skudurais ir pakulomis užkamšytos sąsparos. Kiek žmogui reikėjo stengtis, kad visa tai būtų: šitie medžiai, namai, vaiko šešėlis šarmotame lange ir jis pats su išgeltusių knygpalaikių šūsniu tvarto tarpdury! Patylomis užgesinęs lempą, žiūri į artėjančią moteriškę. Visą išmuša prakaitas — lyg kieno karšta burna būtų tvokstelėjusi. Atsimaukšlinęs kepurę, perbraukia ranka per kaktą. Dangaus skliaute spindinčios žvaigždės staiga tarsi aprasoja, sniego laukus užtvindo šiltos ūkanos. Bet... žingsniai pamažu tolsta, dabar ji jau kalne, nors dar girdėti, kaip sniegas girgžt girgžt po kojomis, tačiau ir šiuos garsus jau traukia ledinė tyla. Vėl dvelkteli kraują stingdantis šaltis. Kažkur amteli šuo, Trumbatiškio stotelėje ūkteli traukinukas. Dusulingai pūškuodamas, jis verčia karštus garus, kurie bemat virsta smulkučiais ledų kristalėliais — galbūt jų spindėjimu yra taip graži ši naktis. Paskui vėl pasigirsta Marijos žingsniai, bet jau toli, kalne, kur dangus prisilenkia prie žemės. Skliautą perrėžia krintanti žvaigždė. Visai prie žemės sudegė, galvoja Vizgirda, ne iš karto suvokdamas, kad nedažnai tenka matyti, kaip krinta žvaigždės. Savo akimis netiki — kas čia dabar atsitiko, gal dar kuri nukris, vis lūkuriuoja. Bet kitos žvaigždės spindi kaip spindėjusios. Taip būna visuomet: ne iš karto suvoki, kad atsitiko kažkas reikšminga. Net mirtinai sužeistas žmogus ne iš karto supranta, kas jį ištiko: šoka ant kojų, dar kokį kvailą žodį pasako, bando nusišypsoti ar drabužius nori nusivalyti, bet staiga jį pagauna siaubas, o kartu užgęsta ir sąmonė. Tada jau viskas. Taip ir mirštama. Nei šiaip, nei taip miršta žmogus. Kartais net su mintimi, kaip jis žiūrintiems iš šono atrodo, bandydamas kažką suvaidinti. Vaidyba kartais būna ir visas žmogaus gyvenimas...

Vos tik Vizgirda nukreipia akis nuo dangaus, vėl plyksteli krintanti žvaigždė — budėk nebudėjęs, lauk nelaukęs, vis vien būsi užkluptas netikėtai. Šita tikriausiai pasiekė žemę, galvoja Vizgirda, ten, mano kalne, prie karklynėlio susmego.

Ne tokį žvaigždžių kritimą Vizgirdai teko matyti.

Buvo tai prieš pat Didįjį karą. Šviesi žvaigždėta naktis. Guli jis kalne po medžiu ir stebisi — kiek žvaigždžių daug, nors semk rieškučiomis. Pūsčioja šiltas vėjelis, atnešdamas arimų ir žydinčių sodų kvapus — rodos, visi kiemai žiedais nužerti. Nakties šviesybėje jis regi suartus savo žemės lopus, mato Diržio, Daukinčio, Užpelkių namus, saulėtekio pusėje mato miestelio bokštus... lyg ir kaminai rūksta... Ir tokia padūmavusi, tačiau raudona kaip kraujas žara.

Šalimais su motina čiauška jo sūnus, rodo jai pienės stiebelį ir kažko vis klausia, teiraujasi. Raminamai skamba motinos balsas, tačiau jos veidas toks, lyg kokia bėda būtų ištikus; tik dabar supranta, kodėl toks tylus jos balsas: tai jo, tėvo, čia kaip nėr — kažkur išėjo, palikęs ją su vaiku, ir nežinia, kada besugrįš.

Staiga šiaurės pusėje tik švyst švyst per visą dangų, iš vieno krašto į kitą, lyg kas būtų milžiniška šluota perbraukęs, ir toks garsas, lyg pulkai varnėnų iš sodo siūbtelėtų. Vis dar savo akimis netiki, nors mato: dangus vienu akimoju liko plynas ir tuščias, tik kur ne kur tebespindi maža, vos įžiūrima žvaigždelė. Žalsvas, tarsi stiklinis, skliautas begaliniai aukštas, aušros spindulių suraižytas. Kažkur klykia sirenos, iš miestelio kaminų verčiasi juodi dūmai. O jis tebežiūri į dangų. Tokio šiurpiai gražaus dangaus jam niekad neteko matyti. Ir, rodos, jau laikas eiti prie darbų, vesti gyvulius į laukus, bet jis neįstengia atplėšti akių nuo dangaus.

Tikriausiai tai buvo sapnas, bet ligi šiol Vizgirda niekaip negali patikėti, kad vien sapnas...

Nemiega šį vakarą ir Guzukas Stovi jis ant Kazimiero kalno ir klausosi — gal kur tėvo balsas pasigirs.

Visa savo galybe šviečia mėnulis; sudūlėjęs uolienos luitas, neįtikėtina, kad jo, tokio mažo, užtenka šitai didelei ir aukštai nakčiai apšviesti. Kokia ryški šviesa, kokie aiškūs šešėliai! Spindi žvilgančiais ūkais apvilkti pietinio krašto miškai ir iš upės slėnio kylantis rūkas, o ten į rytus, kur baltas bažnytėlės bokštas, sidabru spindi tas švytėjimas. Kuo toliau už miškų, ten, kur neišbrendamos pelkės, tuo speigas stipresnis. Ir kokia tyla! Menkiausias garsas — šuns amtelėjimas, nukritusios šakelės trakštelėjimas ar ledo — ligi pačių horizontų nuaidi kaip per krištolą. Ten gyvo jau nieko nebėr, tik tas garsas, plintantis per sušalusių medžių kamienus, per ežerų ledą ir kalvas. Paukščiai krinta nuo šakų kaip akmenys. Kažkur girioje retkarčiais sustaugia vilkai — aū... aū...

Visi užpūtė žiburį, visi jau miega. Spindi šalčiu dėdės Konstanto langai, spindi Vizgirdos. Nuo ilgo lakstymo kalvomis vaikas sukaito, bet jeigu žinotų, kad dabar per keturiasdešimt laipsnių, būtų atsargesnis.

Jam baisu dėl tėvo: nugrius girtas į pusnį — iš karto pavirs į ledą. Jeigu kur jo balsas pasigirstų, lėktų pasitikti. Tačiau nė garso. Tokia baugi, bloga lemianti ta tyla, it koks ledinis nakties apvalkalas, galintis bet kurią akimirką subyrėti.

Apmaudingai nuspyręs sušalusį arkliašūdį, kuris, bildėdamas lyg akmenukas, nulekia tvarto galan, Vizgirda uždaro duris. Kieme dar kiek pasiklauso. Paskui žengia į trobą. Atsisėdęs prie žemo apšarmojusio langelio, ima plaikstyti laikraščius ir knygas. Išgeltę, šalti, tvartu trenkią puslapiai purvinais susiraičiusiais kampeliais — čiupinėjo juos nuo visokių darbų atitrūkęs. Paskaitinėja prieškarines kronikas, žvilgteli į paveikslėlius. Apie kokią nors užsienio šalį paskaitys — kokie ten gamtos turtai, ar yra iškasenų, rūdos, akmens anglies, kokios kolonijos, kiek gyventojų, kas ten stipresnė — pramonė ar prekyba, kokie didžiausi miestai, ar daug miško, ežerų... Pro akis praplaukia vardai: Islandija, Belgija, Danija, Olandija, Liuksemburgas. Maža valstybėlė, aprūkusi Europos traukinių stotis, o matai... Arba kad ir Olandiją paimkim. Jokių iškasenų, vandeniu visą gali užlieti, užtat koks žemės ūkis, gyvulininkystė!

Susiraitęs ant suolo jo berniokas piešia karūnuotų kunigaikščių portretus.

— Ar bent kiek panašūs? Parodyk, — sako tėvas.

Papsėdamas papirosą, ilgai juos apžiūrinėja, ir sulig kiekvienu užsitraukimu jo akys darosi miglotesnės. Ima žiūrinėti reklamines skiltis. Kipro Petrausko muilas, fotoaparatai, dviračiai, traktoriukai, arpai — juos tyrinėja ilgai, net pasikreipdamas, kojinės “Koton” — tokių Teklei parveždavo Kristupas. Dantų pasta, pudra, lakas. Visa tai miesto poniutėms. Užsienietiška. Nieko, net savo degtukų fabriko neturėjo, ir tas švedų monopolistams priklausė... Būdavo, kai ateina bekonų vežimo diena, visuose keliuose vieni vežimai. Kur tuos bekonus ir dėdavo? Užsienin išveždavo, kurgi daugiau. Vis ginklus pirkosi, o kam tie ginklai, kam gi tokia valstybėlė pasipriešins, vis vien ją būtų didesnė prarijus, jeigu ne vokiečiai, tai lenkai, nors, teisybė, aštuonioliktaisiais jiems davė į kailį.

Bet vis ta nykštukiška didybė, nykštuko postringavimai; kaip ir žmogus: kuo jis menkesnis, tuo aukščiau savąjį “aš” kelia. Buvo ir čia tokių, vis “mes, mes!” šaukė. Ir jis abejingas nelikdavo, net kraujas, būdavo, užverda.

Nejučiomis pradeda skaičiuoti garsiuosius žmones — mokslininkus, poetus, menininkus, sportininkus. Kuo daugiau jų priskaičiuoja, tuo pikčiau. Toks jausmas apima, tarsi jį kas visą laiką būtų apgaudinėjęs. Todėl ir sako: teisybę rašyk, kam reikia žmogui dumti akis. Prišneka, prižada, kad, rodos, visa darė ir tavo labui, tačiau, gerai pagalvojęs, supranti — viena apgaulė: kas tave regi, kas žino, kur tu esi, ką darai šiaip sau, o ką iš gryniausios širdies. Šaukia šaukia, ir nė pats nepajunti, kaip atsiliepi. Štai kaip čia yra.

Po reklaminių skilčių — karo vaizdai. Tanketės, riedančios dulkėtais Abisinijos keliais, kareivių ir belaisvių virtinės, į dangų nutaikytos priešlėktuvinės... Uniformuoti vaikinai, dar neįtariantys, kas jų laukia. Būsimos konclagerių aukos, ramiai vaikštinėjančios Prahos, Paryžiaus ar Varšuvos gatvėmis. Nė dešimt metų nepraėjo, o kokios permainos! Trumpas laiko kvėptelėjimas nušlavė visa, kuo jis gyveno anksčiau. Vėl teko pradėti iš naujo. Į naująjį pamatą įmūryta ir keletas senų plytų — niekur nuo protėvių palikimo nedingsi. Ši žemė vienintelė, ir niekas kitos neduos. Matai, kaip apie ją dainuoja poetas. Ir ima skaityti Maironį.

To paties poeto posmai skamba ir Juzuko ausyse. Apšerkšnojęs, paraudonavusia nosimi, jis tebesižvalgo nuo kalvų, stengdamasis pamatyti, kas gi yra už tų tolumų, iš kur tas kerintis grožis.

— Ir kas do naktis! — šūkteli apsižvalgydamas, bet šaltis bemat užgniaužia kvapą. — Dega žvaigždės aukštai, — giliai įkvepia oro. — Bemirkčioja tarsi akutės, — pasiklauso. — Iš užgirio pilnatis mėnuo antai įspindo į langų gryčiutės. — Mėnuo iš tikrųjų spindi Sirgėdienės langelyje. — Šarmotas rytys nebeblaško sniegų... — Bet čia visas gražumas ir baigiasi. Rytys — tai kažkas jam neįsivaizduojama, nesuvokiama, lyg gyvas padaras, bet su niekuo nepalyginamas...

Trindama skruostus, Vizgirdienė perbėga pušynėlį, įlekia vidun ir, pamačiusi knygomis užsivertusį vyrą, ima burbėti:

— Kaip profesorius, lempą gesink, žibalo tik lašelis beliko, gal per tokius šalčius nueisi nupirkti, nosies iškišti bijai, — šneka nusirenginėdama. — Memliokas, tikras memliokas, — sako lįsdama po šaltais patalais ir persižegnoja.

Vizgirda girdi šituos žodžius, nuvokia, kaip jie čia atkeliavo, bet jo mintys dabar toli. Stovi prie lango ir rūko. Ką tas pačios bumbėjimas bereiškia, kai jo siela stingsta nuo šalčio. Kodėl jis neišvažiavo į Belgiją, į Argentiną? Ar paklausė ji kada, apie kokius dalykus mąsto jis, žiūrinėdamas išgeltusias knygiūkštes ir žemėlapius? Mariją jam vis prikaišioja, bet ne vien Marija čia kalta. Yra svarbesnių dalykų. Argi ji tą supras. Augina jam sūnų. Bet kas bus jo sūnus? Kokį tikslą turės? Ar jis, tėvas, galėtų jam parodyti kelią?

Nieko nereginčios akys vėl įbestos į straipsnelį, po kuriuo pasirašyta: AMBRAZIEJUS. Paskui dar paskaitinėja apie knygnešius. Mintys ima suktis apie didžiuosius politikus. Turi jis čia savo stabus, kurie, jo manymu, geras galvas turėjo, tačiau ir su jais neretai susiginčija. Jo tonas kaip visuomet priekaištingas, akis neteisybėm badantis. Prasikaltę jie jam, smulkiam žemdirbiui, nes patys pirmi išsižadėjo to, ką skelbė, arba iš viso tuo netikėjo. Nesuvedamos čia sąskaitos...

Paskui išeina kieman pasiklausyti. Stovi speige ir žiūri į vakarus. Ten, kur matyti Kaušpėdo namai, už jų dar kiek toliau, Žaliosios kaime, gyvena Žalnierių Andrius, Mandžiūrijos sniegynuose kojas palikęs. Kiek sykių Vizgirda jį pasivydavo rogėmis, kiek sykių yra tempęs į roges ir girdėjęs, kaip bilsčioja į lentas medžio kaladės, apkaltos skarda, jo paties vielomis prisuktos prie nukapotų blauzdikaulių! Gal ir šiąnakt Andrius braidžioja po pusnis, Mandžiūrijos speigą minėdamas, braidžioja kelių nuopjovomis, lyg melstųsi šitai speigo nakčiai.

Pamatęs ant kalno stoviniuojantį vaiką, garsiai kelis kartus šūkteli — tegu eina namo, sušals. Tačiau balsas kimus, suaižėjęs nuo tabokos dūmų.

— Ko ten šūkalioji? — klausia pati, kai vėl įeina trobon.

— Vaikas speige, ar nematei?

— Guzukas Ak tu dieve, tu dieve, — sako moteris. Į juos žiūri didelės Vytauto akys. Užsivilkęs kailinukus, jis išbėga kieman.

— Kvailas esi, ar ką? — šaukia pabėgėjęs į pusnį. — Gryčion eik, tau pasakiau, ar girdėjai?

Bet Juzukas jo neklauso — čiuožia miestelio pusėn, link Kebeškalnio.

[5]

Buvo jau vėlyvas vakaras, kai jis prišliaužė prie savo namų, atrišo slidžių virveles, pasiklausė. Vėl buvo beketinąs leistis kelionėn, pasilenkė, norėdamas prisirišti slides, ir apstulbo — rankos tarsi medinės, pačiupinėjo skruostą — ir to nejaučia, pajudino kojų pirštus — kaip nėr. Ėmė trinti sniegu veidą, rankas. Paskui puolė į trobą. Ėmė kažko grabalioti prie krosnies. Staiga pasigirdo pamotės balsas:

— Kurgi buvai?

— Pas Algimantą.

— Ar tėvo negirdėjai? Gal, sakau, pas Vizgirdą ar Kazį užsuko?

— Ne, jo ten tikrai nėr.

— Sušals kur, ir baigta.

— Gal, sakau, pavažiuoti?

— O kur tu jį rasi? Vis vien nenusaugosi. Tokio pavargusio, tokio bejėgio jos balso dar nebuvo girdėjęs.

— Pats dar sušalsi. Pavalgyk ir gulk.

Priėjęs prie lango, pasiklausė; klausėsi traukdamas iš krosnies šiltą viralo puodą, klausėsi keldamas šaukštą. Šitą naktį jis nemiegos, klausysis, lauks... Vaikas mato: jo tėvas tarsi ant bedugnės krašto, nuo jos skeryčiojasi, šūkalioja, bet kas juo patikės, kas išties jam ranką? Ir šaukia jis taip, kad niekas neįtartų, jog jam iš tikrųjų jos reikia. Kartais Juzukas tėvą niekina — visi žmonės kaip žmonės, tik jis! Stinga jam valios — štai kas yra. Ir nežinia, ar kada Juzukas pasakys, jog daugelis tėvo žodžių ir darbų pranoko lėtą kitų kalbėseną ir ilgus buvimo metus... Kuo gi juos tėvas pranoko? “Kiekvienam savas kelias, sava lemtis”, — kartais pasako Vizgirda, žiūrėdamas, kaip Kristupo brolis Konstantas vartalioja plačius, niekam nebereikalingus delnus.

Vaikui nepatinka, kad suaugusieji atsidūsta tardami žodį “gyvenimas”, lyg čia kokia jų privilegija būtų. “Pasišnekėsim, kai mano metų sulauksi”, — sako jam tėvas. “Lyg aš dabar ko nežinočiau”, — piktinasi vaikas. “Žiogeli”, — sako tėvas. Juzukas nori spręsti apie viską dabar, nedelsdamas, tačiau, kad ir kaip protingai šnekėtų, suaugusieji tik šypteli. Kokie niekai — pasišnekėsim, kai mano metų sulauksi!

Bet ko iš mažo vaiko norėti. Bene jis matė, kokiomis akimis senis Liudvikas, sėdėdamas ant rąstų krūvos, žvelgė į žiemių saulę ar kaip žmonės ėjo siauručiu užpustytu vieškeliu ir speigo liepsnos plikino jų veidus, bene girdėjo, kaip vartėsi užkrosny senoji Daukintienė, bene žino, ką galvoja Vizgirda, skaitinėdamas išgeltusias knygpalaikes, bene jis žino, jog kuo toliau, tuo žingsnis sunkesnis, ir ten, viršūnėje... Iš kur jis žinos, kaip jiems ten, viršūnėje, ėjus, kopus ir klupus (kitas jos taip ir nepasiekia), kokia saulė šmėstels akimirką, kai tas pats kelias, kuris vedė į priekį, aukštyn, jau leisis į gūdžią ilgėjančių šešėlių viešpatiją.

Kristupas svirduliuoja ant kalvelės. Pridusęs, atsilapojusia miline, be kepurės, be pirštinių — lyg būtų su kuo galynėjęsis. Prieš jo akis plyti miestelis su siaurutėmis šerkšnotomis gatvėmis, uždarinėtomis langinėmis, žvilgančiais mėnesienoje skardiniais stogais ir po dešinei atsiveriančia ežero ledo plynuma.

— Jie miega! — šaukia Kristupas. — Miega įsirausę į patalus, duknas ant galvų užsitraukę, kad tik negirdėtų, kaip speigas pyškina sienojus ir tvoras. Speigas ir Kristupas. Vienas su speigu imasi. Nieko jis nebijo, nieko jam nereik, prieš visus jisai atsilaikys. Atsidūręs prie valsčiaus, iškeikia valdžią, eidamas per pušynėlius, iškeiks miškinius.

— Bendorėlis! — šaukia jis. — Niekas nežino, kas yra Bendorėlis! Tai kareivio sąžinė ir garbė — štai kas yra Bendorėlis. Tai saulės blyksnis ant durtuvo. Generolai pagarbą turi jam atiduot. Niekas nesusilygins su Bendorėliu! Prie jo neprisilaižysi, nemirktelsi jam!

Šūkčiojimų, keiksmų nuotrupas, gulėdamas šalia pačios, girdi jo draugas Akuotis, girdi Skarulis, girdi batsiuvys ir kirpėjas Garunkštis, žmogus perkreiptu veidu, kurio viena koja trumpėlesnė, — veidą jam persmeigė durtuvu, kai stirtoje slapstėsi nuo mobilizacijos, Juodka nusispjaudamas dar pasakė: “Raišas esi, kokio velnio lindai į šiaudus?”; girdi Vainoras, kurio sūnų nušovė miškiniai, girdi Bartkus, girdi buvęs viršaitis, putlus vyras žalsvom galife kelnėm, girdi gydytojas... Visus Kristupas prikelia iš miegų. Girdi jį ir našlė Karužienė, visos miestelio našlės jį girdi, o jų daug, kone kas ketvirtas namas... Visi girdi. Nulydi mintimis iki gretimo namo kampo.

— Eisiu pažiūrėsiu, — sako Akuotis. Gal ir puslitrį nešasi, pagalvoja siekdamas kelnių.

— Kur tu eisi? Miegok, — pati apglėbia jo sausą, menkutį kūną. Miega jis susirietęs, pritraukęs pasmakrėn kelius, kaip kūdikis, betrūksta, kad įbestų nosį į jos sočias aukštas krūtis, nuo kurių miestelio užkandinėje susirinkę vyrai nenuleidžia akių, kai ji padavinėja jiems valgius ir gėrimus. Kristupas šiandien pas ją nebuvo užsukęs. Kartais ji ir atliekamą taurelę jam pakiša. Toks jis žmogus: kai moka — moka trigubai, kai neturi pinigų — duok už dyka, ir viskas.

— Geriau aš dirstelsiu, — moteris, užsimetusi skarą, dingsta tarpdury. Garų tumulai lyg kieno ledinės rankos apglėbia jos pečius, nuslysta klubais. Fu, koks šaltis, sako gūždamasi.

Akyse šmėsteli plynas speigo nugaląsto dangaus lopelis ir žvaigždės, tačiau ten, pietų pusėje, šviečia mėnulis ir mažiausia sniego raukšlelė yra regima iš tolo. Ežeras, Strakšių giraitė, kalnai... Ten, kur mirksi rausva ugnelė, kitados jie vakarodavo. Vieno ji nesitikėjo, kad Kristupas, tas šaunus bernas, išklydęs iš čia, kai jai tebuvo septyniolika, šitaip sugrįš į gimtinę: be kelionės ryšulėlio, be nieko.

Grįžta į trobą. Priėjusi prie lopšio, ima supti mažylį. Vešlūs plaukai čežteldami nuslysta nuo peties, uždengia veidą... Nuo pagalvės žvelgia į ją išblyškęs Akuočio veidas. Įkritusios akys pilnos nerimo. Tokioje mėnesienoje visa pamėkliška: ir seklyčia, ir pati, ir vaikai, ir brendančio per pusnis Kristupo balsas.

Miegas bloškia visus į žalsvus sūkuriuojančius vandenis. Jis atsiunčia savo nelemtuosius pranašus. Ir protėvių šešėliai sklendžia naktimis virš mūsų. Ką kas prarado, kas buvo kam pažadėta — minės amžiais. Išeina iš sapnų viešpatijos Daukintis, joje ir dingsta, regėdamas tokią naktį, kai visi namai spindės mėnesienoje tarsi kapinyno akmenys. Ir bus toks vakaras, kai senis Velikis nebeišeis kieman parūkyti, nebeblizgins pavakariais batų jo sūnus, nebeslys garuojančiu ežero paviršiumi žuvų ir tinklų prikrauta Akuočio valtis. Ir Kristupo niekas nebeminės, Kristupo, klupinėjančio senoje sodybvietėje ant aukšto Baltosios skardžio, — vaikai jame randa žmonių kaulų ir kaukolių. Po sniegu — iššalusių ir iškirstų sodo medžių kelmai. Tai vieta, kur įsmeigė lazdą pirmasis Daukintis. Seniai, prieš tris ar keturis amžius, tai buvo. Tiek laiko, kaip auga tas Daukinčių giminės medis ir barsto sėklas. Tik netoli tos sėklos tenukrisdavo. Čia Daukinčiai gimdavo, čia ir mirdavo, kol atėjo jisai, Kristupas, klajūnas, toliausia nuo savo giminės atsikliuvęs. Paskui atsirado jo sūnus, atsiras ir sūnaus sūnus, taip ir eis. Tik ar jie kada paminės, kaip tolimą speigo naktį, braukdamas ledėjančias ašaras, klupinėjo senoje sodybvietėje Kristupas, ieškodamas savo giminės pėdsakų? Kristupas, vienintelis iš jų visų nei velnio, nei dievo nebetikintis, nepalaimintas, svetimas, skausmo geliama širdimi, kurios dar niekas nėra išgirdęs. Čia, tarp senų protėvių namų griuvėsių, palaidotų po sniegu, jis ilgai stovi, žiūrėdamas į ūkuose ant kalvos regimą baltą bokštą.

Keistais zigzagais vingiuoja gili jo tako brydė. Ankstyvais rytmečiais, kai visi dar miega, Kristupas Daukintis išsiruošia į darbą. Visi stebisi — kada jis pailsi, kada miega? Per pūgą, kai šuo nosies lauk neiškištų, per liūtį, patižusiais keliais, eina Daukintis į darbą. Patinka jam, kai vėjas plėšia rūbus, daužo į veidą sniegu, patinka girios, kai pučia vario ragą ruduo, ir kelias be galo, be krašto, o ypač tokia naktis, kurią jo motina, seniausia šių apylinkių moteris, pavadins šalčiausia savo amželyje; naktis, kai Šiaurės rytų Lietuvoje iššals vyšnios ir obelys; naktis, kai visi guli būgštaudami, ar gerai užklojo bulvių duobes, ir šiurpas nukrečia nuo minties, kad rytą, kai saulė, kilstelėjusi virš plyno ežero, paties spindulius ant apšarmojusių palangių ir slenksčių, jiems teks ropštis iš lovų, paliesti prie pirštų limpančią durų velkę, paimti kibirą ir eiti prie apledėjusio šulinio, daužyti ledus, nešti vandenį, malkas ar, pasikinkius pašiurpusį bėrioką, važiuoti su reikalais.

Daukinčiui tokia naktis lyg iššūkis. Ką gi, jis priima. Leidžiasi tiesiog per pusnis, bet tik eiti. Žiūrėsim, kas ką. Dar niekad Jis nėra ligos patale gulėjęs. Ir negulės. Visa šitas žmogus atlaikė — skelbia jo padriki šūkčiojimai. O jo motina tuo metu akių nesudėdama galvoja: “Dieve dieve, vargšeli tu vargšeli, kas gi tau pasidarė? Apklostau, būdavo, patalais, o dabar — lyg kam keršytų, guli kur pusnyje pusplikis... Gal dėl to, kad labiausiai juo rūpinausi. Kodėl Konstantas su vatinėm kelnėm, kodėl Vizgirda visuomet su kailiniais, o manasis kaip ant patyčių...”

Ten, slėnyje, tarp pušynėlių, baltutėliai stogai, dar dega šviesos.. Tikriausiai jo tebelaukia. Reikia skubėti. Bet kas čia? Žvaigždynai staiga pasvyra, virsta ant jo kaip fronte, kai krito sužeistas, kažkieno ranka stumteli į pusnį, paklupdo ir skubiai ima dengti baltais minkštučiais apklotais. Kažkas kužda jam švelniausius žodžius, apkamšo, glosto, bet, kai kilsteli galvą, kad pamatytų, kas čia yra, nematomos rankos smarkiai jį stumteli atgal ir ima skubėti, kad tik jį greičiau užpiltų. Ne pirmas jis iš Daukinčių šitaip užžarstomas, ne pirmam į veidą šnopuoja mirtis, bet jis tas, kuris visuomet maištavo ir priešinosi. Jis sutelkia jėgas, nusviedžia visus apklotus — tegu ir kokie jie minkštučiai, — keliasi, bet vėlei priblokštas ima šliaužti, kaip fronte, kai reikėjo ugnies liniją perkirsti. Tik dabar viršum galvos švilpia ledinės speigo strėlės... Talžomas jų ir stumdomas, dar bando suvokti, kas jį ištiko. Nejaugi mirtis? Mano vaikas, Juzukas... kur jis? Pusiau sėdomis rodo į slėnį vapėdamas: “Ten ...ten mano namai”. Bet skaudūs yra žodžiai, kuriuos jis išgirsta: “Tu neturi namų, tu girtuoklis, tu paskutinis žmogus, Kristupai, niekam tu nesi reikalingas...” — “Aš? — klausia jis. — Ar aš? Aš, kuris juos taip mylėjau? O, ne. Niekad, niekad...” — ir, slegiamas vis sunkėjančios naštos, jau parblokštas, nebeturėdamas jėgų priešintis, pamato kažkieno nuožmų veidą, šiltus kaimo stogus ir iš visų galių surinka.

Su trenksmu atsidaro Vizgirdos durys, paskui jo paties namų. Du žmonės, vienas didelis, kitas mažas, patekom pasileidžia kalnan. Jiems įkandin atlekia moteriškė. “Aš išgelbėtas”, — sako Kristupas, žiūrėdamas į vaiką, kuris, lenkdamas visus, artėja prie jo, ir užminga saldžiu palaimingo žmogaus miegu, per miegą girdi balsus, jaučia, kad kažkas jį purto, tempia, žadina. “Kelkis, kelkis!” — šaukia išgąsdinto vaiko balsas. Iš kažkur amsėdami atlėkė šunys, uostinėja veidą, laižo batus. Suprantama, juk jis visuomet mylėjo šunis. Šunis ir arklius.

Troboje iš milinės kišenės jam iškrinta keletas aplipusių tabaku saldainių — lauktuvės sūnui. Vaikas pasilenkia jų surinkti, bet, išgirdęs, kaip kabarkšteli į grindis suledėjusi tėvo ranka, atšoksta. Lempa apšviečia baltą kaip kaulas veidą. Vizgirda nutempia batus, nuplėšia autus, prišalusius prie kojų. Kažką vapaliojantį ir besiginantį nuo jų Daukintį vėlei panardina į sniegą ir trina trina, kol pamažu ima rausvėti skruostai, atgyja rankos, prasimerkia aprasojusios akys.

Keletą dienų Kristupas pragulėjo be sąmonės. Blaškėsi, kažkur veržėsi, plūdosi, atgailavo, verkė...

— Pasveiks, — nuramino gydytojas, kai ligonis pagaliau užmigo — Tik nepasakokit jam nieko, kas buvo, nė neužsiminkit. Nežadinkit jo, tegu keletą parų pamiegos.

Atėjo lauktoji diena. Daukintis praveria akis ir, prisimerkęs nuo šviesos, žiūri pro langą: inkilėlis aukštoje klevo viršūnėje, žalios tvartelio samanos, klojimo kraigas, pušynai, skalaujami skaidraus oro. Vėjo gūsis, suvirpinęs klevo šakeles, bloškia į stiklą.

— Ar tik ne pavasaris?

— Dar ne, Kristupai.

— Kurgi aš buvau? — klausia jis.

— Miegojai, — stato stiklinę aviečių arbatos pati.

— Taip ilgai?.. Kuri dabar valanda?

Užvertęs galvą, dirsteli į galvūgalyje ant etažerės tiksintį laikrodį. Vienuolika. Laikas į darbą.

Akys išblukusios, bespalvės, tamsios piktybių liepsnos jau prigesusios.

Susėdę žiūri į jį Vizgirda, Kazimieras, Konstantas. Moterys kuičiasi virtuvėje. Prie jo vėl prisiartina pati. Kristupo žvilgsnis budrus, nepasitikintis. Nuo sienos į jį priekaištingai žvelgia pirmoji žmona. Įsižiūri į jos akis — ne, visai nepriekaištingai, jos pilnos švelnumo. “Kelkis, Kristupai, susirink patylom savo rūbus ir išeik. Aš laukiu, kaip laukdavau anksčiau. Ar prisimeni?” — “Aš visuomet tave prisimenu”. — “Matai, Kristupai, o anksčiau vis melu išsisukinėdavai. Ir žiedo niekad nebuvai užsimovęs. Toks jau tu esi, Kristupai. O dabar kas iš tavęs beliko”. Niekas jo taip negydo, kaip ta tyli, visa jam atleidžianti meilė. Nušlamščia ji baltutėlė, visa tiuliuose. Moteris, kurios jam niekas neatstos, dėl kurios jis vis riejasi su savo antrąja žmona, nes ji nemoka gerbti jam brangaus atminimo.

Atšlepsi senoji Daukintienė. Žiūri į jį, tarsi juos sietų koks slaptas, jiems težinomas sandėris. Šnekasi su ja be žodžių, rodo akimis į fotografiją.

— Ką gi tu man sakai? — sušvogždžia prie jo prisilenkdama senoji.

— Nieko, — jis pasigręžia į langą. Vėl tas dangaus vaiskumas, dūzgiantys pumpurai, pušynėliai, klojimo stogas...

Priemenėje skardžiai nusikvatoja Konstantienė, su karštu pyragu įeina Vizgirdienė ir smalsiai dirsteli broliui į veidą. Kristupienė ima stumdyti kėdes — kviečia prie stalo. Ten sėdi Kazimieras ir pasakoja, kad Šimonių girioje buvęs didelis susišaudymas, daug esą užmuštų ir sužeistų. Ir vėl... jau kelintas kartas, galvoja Kristupas, jį kliudo kažkieno aklai paleista kulka.

— Tik tu galvos nepakišk, — sako Kazimierui Vizgirda.

— Dėl manęs galite būt ramūs, aš žinau, su kuo reikalą turiu, su kuo šneku, — atšauna Kazimieras.

Paskui jie pradeda šnekučiuotis apie ūkio reikalus.

— Ar dar duos už darbadienius? — klausia Vizgirda.

— Turėtų duoti, pirmininkui aš sakiau, — Kazimieras nudelbia akis, — bet, manai, manęs klauso? Daro, kaip jiems patinka, ir tiek.

— Kam tarnauji? Išeik, — sako Vizgirda.

— Lengva pasakyti — išeik, o kas dirbs? Jeigu ne aš, tai kitas, vis vien kas nors atsiras. Manai, bus nuo to geriau?

— Savo markės nekelk, — įgelia Konstantienė. — šoki pagal jų dūdelę, ir tiek.

— Žinoma. Labai čia ką gera mums padarei! — tampo skarutės mazgą Vizgirdienė.

— Kad niekas ir neprašo, — sako Konstantienė.

— Prašo neprašo, bet jeigu matai, kad gali žmogui padaryti gera — darai. Progų pasitaiko, — šneka Kazimieras.

— Tfu! — nusispjauna Vizgirda ir atsistoja.

— Nors prie lig... dabar nesibarkit, — prašo Vizgirdienė. Senosios akys kupinos nerimo. Paskui Vizgirdienė, prisislinkusi prie Kazimiero, ima prašyti: gal jai kokį kviečių saikelį parūpintų, gal dobilų. Šnirpščiodama knerpta nosim, laksto Kristupienė, prasižiojusi klausosi tos kalbos Konstantienė. Konstantas kilsteli galvą. Dabar jie pašaliniai, todėl pikti. Visuomet čia taip: jeigu du, trys, keturi ima šnekėtis kiek tyliau, dėl ko derėtis ir tartis, kiti suklūsta, nors apsimeta nieko nematą, negirdį (Kristupienės įprotis).

Kristupas guli ant senos sofos išsproginėjusiomis spyruoklėmis, pasidėjęs po galva ranką ir žiūri pro langą, kur supasi medžio šakos. Taip jaudina dabar jį visa, taip visa nauja — ir klojimo skliautas, ir pušys, ir dangus, ir balsai kambaryje — visa lyg seniai užmirštame paveiksle.

Nors dabar pats viduržiemis, bet rodosi: paupiuose jau pradžiūvę takai... Išeis jis su Juzuku pasidairyti, vytelių bučiams ir krepšiams prisipjaus...

— Kurgi vaikas? — klausia jis.

— Išlėkė... Gal paupin.

Kamaraitėje sugaudžia girnos. Konstantas išeina liuobtis, keliasi iš užstalės Kazimieras. Netrukus pakvimpa mėsa, kopūstais.

— Ar valgysi, Kristupėl? — klausia pati. Žiūri į ją atšlijęs, lyg nesuprastų, iš kur ši apskretusi knerptanosė moteriškė, ko ji nori.

— Duok.

Imdamas šaukštą, klausia:

— Sakykit gi pagaliau, kur aš buvau?

Tebežiūri į langą, kur dūzgia vėjo virpinamos šakelės. Tokia oro skaidrybė, tokia šviesa!

— Toli, Kristupėli, labai toli tu buvai nukeliavęs, — sako pati.

— Aš ir dabar toli.

Pavakariop, pasigalandęs kirvį, išeina skaldyti malkų. Visas dangus liepsnoja. Iš rytų telkiasi dulsvos peleninės prietemos, ir šviečia baltutėlė malkų krūva, šviečia klojimo skliautai. Ilgesingai ir pratisai gaudžia girnos, kaip gausdavo tada, kai buvo Didysis karas ir jis teturėjo ketvertą metukų. Vyrams dalino šaukimus į kariuomenę. Tokį metą išėjo jo tėvas ir negrįžo; išėjo Žalnierių Andrius ir grįžo be kojų; išėjo Kristupas ir grįžo su švino gabalėliu paširdy. Gūdus, monotoniškas girnų gaudesys žvarbų pavakarį. Tokiais pavakariais gaudydavo rekrutus, tokiais pavakariais kaimą pasiekdavo blogiausios žinios. Išeidavo viską palikę, gaudžiant girnoms. Tiek juos tematydavo motinos, žmonos, vaikai...

Blausiai raudona šviesa, virpanti ant palangių, ant takelių, stogų, kupina širdį plėšančio gedulo.

— Tu dar nestiprus, — sako Konstantas. — Eik pailsėk. Skardžiai švilpiniuodamas, jis kapoja prie klojimo žabus. Kristupas uždeda jam ant peties ranką ir klausia:

— Brolis tu man esi ar ne?

— Brolis, — Konstantas nuleidžia akis.

— Galvą pakelk ir pasakyk: taip, esu tavo brolis.

Jis vėlei išgirsta girnas.

— Per daug geri, — sako Konstantas.

— Ne, tu ne brolis, — Kristupas užtraukia dūmą. — Sunku mano broliu tau būti, sunku būti bet kuo, o ypač broliu. Brolis tu tik vadinies. Manai, aš nežinau, tu juk nenuvežei mano Elžbietos į ligoninę. Jeigu tu būtum mano brolis, tu taip nekalbėtum.

— Ką aš galiu daugiau pasakyti, — Konstantas dairosi rezginių; jo pati jau seniai nuėjo tvartan.

— Iš tikrųjų, ką tu gali? Visi jūs ką galit? Daug kas man čia nepatinka, ir niekam aš nemerkiu akies. Ir tu nepatinki, ir tavo pati. Nepatinka man ir Kazimieras: aš jam kaip ne brolis, tariasi esąs didelis ir gudrus, o yra kvailas. Ir Vizgirda, nes visas žemėn susmegęs. Bet aš dar eisiu. Niekas nemato, kaip aš einu. Nebent vaikas. Mano vaikui tai turi būti svarbiau už viską. Bet dėl ko, klausiu, — sako jis, žiūrėdamas į nustėrusį brolio veidą, — dėl ko jūs tokie?

Nuo tvarto pasigirsta Konstantienės balsas:

— Ar ateisi?!

— Tuoj, tuoj, — šūkteli Konstantas, imdamas rezgines.

Kraipydama paukščio snapą, su malkų glėbiu pralekia Kristupienė. Ir žvelgia pro šarmojantį langą gailios senosios akys.

Atlekia Juzukas su glėbiu aviečių stagarų.

— Palauk, tėte! — šaukia iš tolo. Sukaitęs, pridusęs.... Visą pusdienį jis landžioja po beržynėlius, laužydamas aviečių stiebus. Diena buvo saulėta ir graži. Retkarčiais jo ausį pasiekdavo varpų gausmas ir kūjo dūžiai Kainoriaus kalvėje — iš čia matėsi jo namų stogai; matė ir savo klojimo stogą, iškilusį virš vingiuotos kalvelės linijos.

Į veidą pūsčiojo šaltas vėjelis, retkarčiais padvelkdamas aitroku kvapu, kuriame jis užuodė paraką. Ir apėmė jį kažkoks svaigus, nesuprantamas džiaugsmas. Tėvo, pakirdusio po ligos, siela jis visa regėjo ir jautė.

Kažkoks kailiniuotas žmogus priėjo prie jo:

— Kieno tu vaikas?

— Kristupo.

— Kokio Kristupo?

— Daukinčio.

Žmogus patylėjo.

— Tu jam pasakyk, kad naktimis nerėkautų, gaus galą.

— Už ką? Jis sunkiai serga.

— Tas mūsų neliečia! Ir pats... — jis nužiūrėjo vaiką nuo galvos ligi kojų, — kad čia nesivalkiotum, — ir nušlamštė per beržynėlį.

Vaikas tik dabar pamatė, kad čia prikasta apsnigtų duobių — iš vienos kyšojo žemėti rąstai ir skudurai, trenkė drėgnu žemės kvapu. Kažkoks rudas žvėrelis, šiepdamas dantis, suurzgė prie pat kojų. Jis užsimojo slidžių lazda, bet žvėrelis nepabūgo. “Gal pasiutęs”, — pagalvojo traukdamasis atatupstom. Paskui pokštelėjo šūvis. Taikė į kiškį, kuris, tupėdamas prie akmens, vis stiepėsi ant paskutinių kojų, gliaudė ausis, uodė orą ir klausėsi. Tokią akimirką jį ir užklupo kulka — išlėkė į viršų lyg pamėtėtas ir, gailiai spygtelėjęs, susmego į sniegą.

Vaikas patekomis pasileido namo.

[6]

Po keleto savaičių pas Kristupą vėl ėmė rinktis kortuotojai.

Metas dar palyginti ankstyvas (dabar dienos ilgesnės, anot Konstanto). Įnešusi glėbį malkų, Kristupienė su ėdalo kibirais lekia į tvartelį. Kristupas sėdi ant sofos ir žiūrinėja kortas. Švarutėlis, nusiskutęs, tiesiu skyrimu, žalsvomis galife kelnėmis, dantyse cigaretė, kurios galiukas vos vos virpa ir pelenai byra ant kelnių. Šalimais Algimantas — geltoni kaip kviečiai plaukai, priekyje vilnija bangelė, plonėjanti, stropiai išskaptuota nosis. Ale kokie jie visi panašūs, galvoja Vizgirdienė, šildydamasi prie krosnelės. Juzukas kursto ugnį ir prižiūri Viktorėlį, kuris ropinėja grindimis bandydamas pagauti plazdančius prie krosnies liepsnos atšvaitus.

— Žiūrėk, kad žarija vaikui ant galvos neužkristų, — sako jo motina.

Jeigu kas Juzukui pasakytų, jog kada nors iš šio mažo, kaprizingo padarėlio išaugs tvirtas, petingas vyras, kurį jis vadins broliu, — tik nusijuoktų.

— Mano turtas, mano angelėlis, — kužda jo motina. Būta angelėlio, šaiposi Juzukas.

Dabar jų namuose taika, bet vaikui tas nelabai patinka. Kai tėvas ramiai šnekučiuojasi su pamote, Juzukas sukaliojasi tarp jų, stengdamasis parodyti atžarų abejingumą. Jaučiasi apgautas. Kažkas atstumiančio yra permainingame tėvo ir pamotės gyvenime. Čia plūstasi, čia vėl visa gerai. Kažkas perdėtai entuziastinga ir menka. Net oras darosi koktus. Bet Juzukas tyli, tvardosi. Vis vien jų santarvė trumpalaikė. Jai iširus, tėvas vėl atras savo sūnų. Tačiau Juzukas stengiasi būti teisingas abiem. Tegu, čia ne jo reikalas. Jis tai ne sesuo, kuri, būdavo, vis verkšlena, skundžiasi. Palieps jai pririnkti iš duobės bulvių, ta sėdi ir verkia:

— Pažiūrėk, kitų vaikai, argi jie tiek dirba kaip mes.

— Rink, tau pasakyta! — staugia jis.

— Pats rink, jeigu nori. Nebeišmanai kaip jai ir pataikauti.

— Dar pasakyk “jai”.

— Ir pasakysiu.

— Eik tu, liežuvininke, lakstai po kiemus verkšlendama!

— O tu biriukas.

Žodis po žodžio, ir susiima.

— Kaip tu nesupranti, — sako jis, pats stebėdamasis savo išmintimi ir rūsčia teisybe, — juk mes jai svetimi, o tu nori, kad tavim rūpintųsi labiau nei savo vaiku.

Tačiau ir tokie jo žodžiai sesers nepaveikia. Nieko, jo kieti ir smarkūs kumšteliai paveiks. Duobėje pasigirsta toks spiegimas, lyg šimtas pacukų būtų susipjovę. Apimtas siaubo, žiūri, kaip sesuo lekia į trobą skųstis.

— Kam seserį skriaudi? — sako tėvas, grabinėdamas diržą.

— Aš jos neskriaudžiau.

— Kurgi ne? — rėkia sesuo. — Bulve kaip davė...

— Ar bulve aš tau šėriau?! — spiegia pykčio pagautas Juzukas. — Kaip tu gali meluoti? Kaip?! — šaukia pasibaisėjęs.

Šauksmai dažnai girdėdavosi ir Vizgirdos kieme — ten brolis irgi kuldavo seserį, tik dėl kitko.

Sesuo meluodavo menkiausią jo žodelį iškreipdama, išsigalvodama, ko nėra buvę. O kaip dar meilindavosi prie kitų, dažniausiai prie Vizgirdienės, kaip mokėdavo pataikauti, vaidinti nuskriaustą! Negana to, meluoti mokydavo ir jį. Šito ji niekada nesulauks. Kam jis turi meluoti? Už viską jam buvo svarbiau teisybė, kurios nei sesuo, nei Vizgirdienė, nei pamotė čia nepaisė, draskė ją, trypė, nenorėdamos matyti, kaip yra iš tikrųjų, — vieni skriaudė jį ir plūdo, kiti guodė ir kurstė, lyg jis pats nežinotų, kaip jam elgtis. Išerzindavo jį smalsaudamos, ko jam pamotė duoda valgyti, ar nemuša... Tai buvo nepakenčiama. Koktu.

Juzukas tarėsi puikiai žinąs, kada kas kaltas. Seserį niekino — jokios ištvermės nei išdidumo. Yra ir našlaitėlių su dygliais. Jis norėjo būti tik teisingas, tačiau jam patikdavo, kai pamotė jį pagirdavo. Bet ir glostančią jos ranką atstumdavo: neatstumti būtų lyg kokia išdavystė, tarsi jis iš tikrųjų norėtų jai įsiteikti. Nevalgydavo, jeigu pamotė jam pakišdavo skanesnį kąsnelį. Žiūrėdamas jai į akis, klausdavo: “Sesuo ar valgė?” Neteisybę blokšdavo atgal, ir, rodės, iš tikrųjų vertas pagarbos toks vaikas. Pamotė kažkodėl būdavo gera čia seseriai, čia jam — toks klusnus vaikas esąs... Bet jis stengėsi, kad abiem tos meilės tektų po lygiai, ir atmesdavo nepelnytą, neužtarnautą dalį. Tik tų gerų jo ketinimų sesuo kažkodėl nenorėjo matyti. Juzukas kentėdavo, kai sesuo būdavo neteisi arba neklausydavo pamotės. “Štai dėl ko ji tavęs nemyli”, — sakydavo jai. Pataikūno vardas jį žeidė. Nesileido į jokius sandėrius nei su seserimi, nei su pamote, nei su teta Vizgirdiene.

Jis dažnai matydavo, kaip, parėjusios su kauptuvais iš daržų, sesuo su pamote srebia rūgusį pieną ar barščius: sunkios, plokščiapėdės, nudaužytos į perdžiūvusio molio grumstus sesers kojos keldavo gailestį; matydavo, kaip ji pučia užgeltus pirštus grįžusi iš lauko, kaip jos abi, grįžusios iš kūlės, pakabina peluotus vatinukus, kaičia puodus ar taikiai šnekučiuojasi virtuvėje prie stalo. Džiaugdavosi. Bet neilgai. Kažkas ten vis atsitikdavo, sesuo lįsdavo užkrosnin ir, prisiglaudusi prie mūrelio, aplaupyto Viktorėlio nagų, verkdavo. Žiūrėdavo į ją sutrikęs ir galvodavo, kad dabar pamotė neteisi. Skriaudą liudijo tokios sesers ašaros. Nevaroma, nebarama ji kibdavo į darbus, lyg norėtų už kažką atsigriebti, kažką įrodyti, ir atšlydavo, tarsi kas būtų jai skaudžiai užkirtęs per nagus.

Čia taip yra, dėstė kartą Konstantas, jeigu vienas vaikas verkia — glosto kitą, jeigu vienas geras — kitas blogas. Nežinia, gal ir buvo teisybės jo žodžiuose, nes, seseriai išvažiavus, pamotės atšiaurumas užgriuvo Juzuką — pasijuto, tarsi iš jo būtų pasišaipę, jis sakytum buvo įrankis kažkieno nešvariose rankose, įrankis prieš seserį. Dabar, kai jis nebereikalingas, jį nusviedė šalin. Kad ir kaip Juzukas stengėsi pamotei įtikti — nesisekė. Bet tebekartojo sau: ji tokia kaip ir visos motinos. Gynė ją nuo apkalbų. Pamotė yra pamotė, šnekėjo visi, tačiau jis kaip išgalėdamas neigė šią seną lyg nerašytas įstatymas tiesą. O sesuo, rodės, tik ir telaukė, kad ją kas imtų klausinėti, guosti, lieti dėl jos ašaras — gal dėl to vis primeluodavo. Juzukas atkakliai tebesiekė pamotės meilės. Jautėsi iš tikrųjų jos vertas — toks teisingas ir klusnus vaikas, nieko nepameluos, niekam nepasiskųs, liežuvingesnės moterėlės net ėmė pykti, kad nieko iš jo neišpeša. Tačiau visos jo pastangos dužo tarsi į sieną. Niekaip nesuprato, kodėl pamotė jį vis atstumia ir, dar baisiau, yra įsitikinusi, jog ir jis meluoja, skundžiasi ja kaip sesuo, jog ir jis visa daro kieno nors (dažniausiai Vizgirdienės) pamokytas ar pakurstytas. Lyg jis savo galvos neturėtų. Didesnės neteisybės nė būti negali. Niekas, be tėvo, nenori kažkodėl matyti, koks jis iš tikrųjų yra, bruka jam kažką sava, įkalbinėja, bara ir peikia, rūpinasi ir gailisi be saiko (močiutė) ir — užvis baisiausia — pykstasi dėl jo, nors jis niekuo dėtas.

Būti pamote nėra lengva, ir žodis “pamotė” ta prasme, kaip jis buvo suvokiamas kaime, čia visiškai netiko. Ši judri, nervinga moteris elgėsi su posūniu lyg ir taip, kad niekas negalėtų per daug prikišti. Bet posūnio nemylėjo. Jis meilės ir nereikalavo, tačiau instinktyviai jos siekė, lyg čia tikroji motina būtų. Ir niekaip nesuprato, kodėl taip dažnai jį užgriūdavo aklas, nepelnytas pamotės įtūžis, toks stiprus, kad jis visas pastirdavo iš nevilties. Troško jos meilės kaip išgeltęs stiebelis šviesos, bet kas būtų, jei tą meilę lengvai pelnytų svetimi vaikai, kas tada liktų saviesiems. Ir jeigu čia kas jaudina, tai tik gailus vaikiškos nekaltybės šypsnys, atgręžtas į aptemusią saulę.

Bet ta moteris nesuprato ir jo tėvo. Ji blaškėsi, klupo tarsi į sunkų vežimą įkinkytas arklys, kurį nuolat pliekia ir ragina nekantrus vežėjas, o vežimas nė krust. Tas vežimas iš tikrųjų buvo įklimpęs, bet įklimpęs tokiame išmurkdytame kelyje, kad reikėjo visiškai kitur sukti. Apie tai ne kartą buvo jai šnekėjęs Kristupas, tačiau moteris, pratusi būti visų pliekiama, tempė senuoju keliu, kurį vienintelį težinojo. Tai buvo kelias, išminkytas svetimų ratų, pragaištingas, niūrus, pilnas aimanų, o jos vyras, priešingai, — norėjo važiuoti iš lengvo, palei giraites, kur gražūs vaizdai, kad akys jais galėtų sočiai atsigėrėti, jo niekas niekur neragino, nemėgo jis ir į kitus dairytis. Tik vieną kartą tegyveni, tik vieną, sakydavo jis, žvilgčiodamas į melsvo dūmelio paliestas tolumas.

Pleška beržinės malkos — Kristupas daug jų priskaldė pakirdęs iš ligos, — net baltai įkaitindamos krosnies plytas ir ketų. Liepsnos atšvaitai pliūpčioja; lyžčiodami apšarmojusį stiklą.

— Matai, jau tirpsta, — Konstantas pasitraukia toliau nuo lango, pro kurį pūsčioja siaurutė vėjo srovelė. — Dar gripą gausiu.

— Kad visko ir bijai, — nusistebi jo sesuo.

Konstantas vartalioja savo rankas.

Visą pusdienį jis švilpiniuodamas traukė iš klojimo lentas, obliavo, pjaustė: kalė varnėnams inkilėlius. Prie jo sukaliojosi Juzukas, padavinėdamas lentgalius ir vinis, stabčiojo su vandens kibirais moterys stebėdamosi — dar tik kovo pradžia, o jis jau inkilėlius kala.

— Tuoj parskris, — tvirtino Konstantas, ir kaskart smarkesni darydavosi plaktuko dūžiai. — Matai, jau nuo stogo laša.

Jis įsitaisė saulės atokaitoje, po palėpe, ir, kai kapteldavo lašas, užvertęs galvą, apsidairydavo.

Pilkose klevų viršūnėse ūžavo pavasarinis vėjas. Vizgirdos pušynėlyje, antrindamas Konstanto plaktukui, tukseno genys.

— Matai, — parodė Juzukui plaktuku į pušyno skardį prie savo pirtelės, — jau žemės lopai pilkuoja, jau greit pavasaris, greit ir gandrai parskris.

Vaikas net sutrepsėjo iš apmaudo: po teisybei skardyje dirvono lopelis jau buvo plikas, net iš čia galėjo matyti, kur nutrūko jo slidžių vėžės.

— Dar viena kita tokia dienelė, — šnekėjo Konstantas, — ir ledas brinkti pradės, o tada jau ir pavasaris. Gandralizdį reikėtų įkelti, vis neprisiruošiu. Še palaikyk, — padavė lentgalį ir uždėjo ranką ant akmens. — Jau šiltas. Taigi... Gal ir sula jau sunkiasi.

Nulaužė klevo šakelę, paskui ilgai dairėsi į viršūnę: kur čia inkilėlį įkelti. Kai varnėnai parskris, bus nebe laikas.

— Geriau sau tupyklą susikaltum, — pasakė netekusi kantrybės jo pati.

Konstantas visuomet kažko išsiilgęs, kažko laukia. Bet labiausiai jis laukia pavasario, kai sėjos metas ateis, laukia vieversėlio giesmės, pirmojo pumpuro, tolimo pempės klyktelėjimo ūkanotam ledonešy, kai, bildėdamos į medžius, plaukia lytys, laukia pirmosios žolės, pirmojo griaustinio. Ir neatsistebi, kaip greit lekia laikas — dar tik vakar, rodos, buvo vasara, o jau, žiūrėk, ir žiema baigiasi. Ar seniai čia Juzukas buvo va toks, kaip pupų pėdelis, o dabar... It vaikas Konstantas apsidžiaugia net pirmąjį kirminą suradęs; vaikus gali suprasti — lėks meškerioti, bet kad vyrą tokie dalykai džiugintų, keista visiems. Pastebėjęs ką nors, nueina pas Vizgirdienę ir sako tokiu balsu, lyg kokį didelį dalyką paskelbdamas: “Vorų jau yra, muselės skraido. Aha... taigi... jau skraido”. Anoks čia moteriškei džiaugsmas — musės atkuto! — lįs prie valgių, kandžios vaikus... “Eitum geriau prie darbo niekų netauškęs”.

Menkiausios gamtos naujovės atgaivina seniausias Konstanto viltis ir pažadus.

Pavakariop, kai vėl spustelėjo šaltis ir pažaižaravo dangus, susirankiojęs savo įrankius, nuėjo jis tvartelin, kur kuitėsi jo pati Kastutė, ir spyriodamasis ėmė tvirtinti, kad reikia išleisti veršelį — tegu pašokinės, tačiau, pačios aprėktas, nutilo.

Dabar, sėdėdamas Kristupo troboje ir klausydamasis, kaip krosnyje pleška malkos, mintyse Konstantas regi, kaip šaltis traukia vandens latakėlius ir properšas, kurias pragraužė vasario saulė. Ir pats pasijunta besąs šalčio užmūrytoje pirkioje.

Kristupienė atneša garuojantį puodą bulvių, ir visi, kas tik yra alkanas, sėda prie stalo. Pavalgęs Kristupas įsitaiso žemame aptriušusiame fotelyje. Jis basnirčiomis, vienmarškinis, pasiraitojęs rankoves, koja užkelta ant kojos; vos šypsodamas, žiūrinėja savo kortas ir rūko. Brūžčiodama kerziniais, iš virtuvės atlekia jo pati.

— Duokit man! Aš parodysiu! — šaukia brūkšteldama ranka per burną.

Atsisėdusi šalia Kristupo, susideda rankas tarp kelių ir ima visu kūnu linguoti. Paskui, kažką prisiminusi, pasipurto ir, užsidengusi burną ranka, nusižiovauja.

— Oi, koks žiovulys, negaliu. Vizgirdienė atidžiai žiūri į ją.

— Jie abu kaip vienas, — sako Konstantienė.

— Su Kristupu? — nustemba Vizgirdienė.

— Kurgi, tas visiškai kitoks. Stebiuosi, kaip jie ir gyvena. Su Kazimiero sūnumi Feliksu jie tiktų. Abiem tik stverti, griebti, šūkalioti, — sako Konstantienė.

— Koks jų gyvenimas, — mosteli ranka Teklė, kamšydama po skarele plaukus.

— Griausmas, kokia netikusi korta, — keiksnoja Kazimieras.

— Kad tu vis nepatenkintas, Kaziuk, — atsiliepia iš savo tamsios kertės senoji.

— Pasakė... kaip vaiką pasišaukė, — prataria Konstantienė. Nemėgsta ji anytos.

— Senas daiktas, ko benorėti, — sako duktė. Kristupienė tebelinguoja visu kūnu. Kažkas nevalyva ir godu yra tame lingavime, kas iki pašaknų apnuogina jos skurdų gyvenimą ir prigimtį. Kristupas į ją nė nežvilgteli. Švarutėlis, kaip koks inteligentas, plaiksto kortas.

— Nieko su tokia korta nenuveiksi, — sako Kazimieras.

— Va ką nuveikiau! — šūkteli Kristupienė ir, kažkaip begėdiškai kyštelėjusi kortą ir suspaudusi tarp kelių rankas, vėl ima linguoti.

— Iš kur jas ir trauki, — pasilenkia Kazimieras.

— Cha cha cha, — skardžiai išskanduoja Konstantienė, jai antrina duslus Vizgirdienės juokas.

Joms nutilus, visi staiga išgirsta, kaip katė laka palietą pieną.

— Škic, bjaurybe, iš čia! Eik! Kaip duosiu! — paspiria gyvulėlį Kristupienė.

— Tik laikykitės, — šniaukroja pro suplotą nosį Kazimiero Feliksas.

Pasistiepęs į jo kortas žiūri Juzukas — kur jo vakar piešta korta nukeliavo.

— Kad man nepasakinėtum, — pagraso Kazimieras.

— Tu, Dravakolai, žiūrėk, — šaukia iš savo fotelio Kristupas. (Feliksas spirito varyklėlėje skaldo malkas).

— Nagi nagi, — Kristupienė be garso išmeta dvi šiltutėles, sutrintas kortas.

— Fe, koks, — sako Konstantas, dirstelėjęs į murziną Juzuko veidą. Konstantas žiūri pro langą į mėnulį, skriejantį debesyse.

— Ak šitaip! Šitaip?! Klausiu aš jus! — pratrūksta šaukti pašokdamas iš užstalės Dravakolas.

— Ko spiegi lyg ant karštos plytos sėdėdamas? — klausia Vizgirdienė ir tyliai priduria: — Nors balsas būtų kaip žmogaus.

— Nagi visuomet taip, kam reikia tylėti, tas kalba. Kaip ir nemokša visur mėgsta rodyti savo mokytumą, kaip bailys savo drąsą, — užbaigia Konstantienė pusbalsiu ir dirsteli į savo vyrą.

Paskui, kai kortų įkarštis atvėsta, visų akys kažkodėl nukrypsta į Juzuką — į ką jis panašus? Į tėvą, motiną ar senelius?

Apie tai jau daug kartų buvo kalbėta. Senas, sunkiai išsprendžiamas ginčas. Vienu tarpu buvo laikomasi Konstanto įpirštos nuomonės — vaikas esąs panašus į senelį, su kuriuo didelį panašumą turįs ir jis, Konstantas, jis vis girdavo vaiką, pridurdamas, kad ir jis, Konstantas, kaip kad Juzukas, mėgęs vaikystėje knygas, turėjęs gerą atmintį. Tačiau Konstantą nuginčijo Vizgirdienė: tas vaikas — gyva motina. Konstantas užsispyręs ėmė įrodinėti, kad panašesnis į tėvą. Neiškentusi įsikišo Konstantienė, kuri tylėdama ilgai laukė progos abu juos suniekinti. Ji nutipeno į trobos vidurį, atsistojo prieš visus ir, plasteldama rankomis — tai liudijo jos didžiausią nustebimą (panašiai ji šnekėdavo ir kolūkio narių susirinkimuose), — ėmė šaukti, kad jie visi lyg akli: tiek težino — tėvas, tėvas, Konstantas, senelis. Tiek težino. Ji taip įsismagino, kad gerokai visus išplūdo.

— Tai į ką gi jis panašus? — ryžosi pagaliau paklausti Vizgirdienė.

— Į ką?! Nagi maišytas! — atšovė Konstantienė. — Motinos giminę kur padėjot?! — paklausė ji tokiu balsu, kokiu kartą prašneko į savo teisėjus, klausdama juos visus ir kiekvieną atskirai: “O jūs kur buvot, kai aš vogiau?!”

Visi nuščiuvo. Konstantienė stumtelėjo vaiką prie šviesos ir, kol šis gręžiojosi ir markstėsi neišmanydamas, kur sprukti, baksnojo į jį smiliumi su antpirščiu, — tas ginčas ją atitraukė nuo siuvinėjimo.

— Nosis, antakiai, lūpos, kakta — kieno gi visa tai? — nesiliovė ji. — O ausys, va šitas išlenkimas, iš kur, klausiu aš jus? — Ir taip timptelėjo vaiką už ausies, lyg jis būtų kokią šunybę iškrėtęs. Paskui kiek ramiau, dygsniuodama siuvinį, vėl klausė: — Ar čia yra kokio panašumo į Konstantą? Arba į tėvą? O gal į senelę, sakysit? Šneka, kad tik šnekėtų, ką vienas pasakė, kiti kartoja, tarsi savo akių neturėtų.

Stojusioje tyloje pasigirdo Konstanto atodūsis. Konstantas ryžosi paprieštarauti Pradėjo tyliai, iš tolo, keldamas perdėtai atsargų pirštą, prisimerkdamas.

— Vis tiek, — šūktelėjo jis, staiga sulenkdamas pirštą ir trūkteldamas juo lyg kabliu vaiką į save. — Vis tiek, — tvirtino, — kažkokio panašumo yra!..

— Su kuo gi?! — paklausė akis nuo siuvinio pakėlusi jo pati.

Neatsilaikęs Konstantas nusileido:

— Su tėvu (kad su juo, Konstantu, nebedrįso tvirtinti), — ir ėmė dėstyti — esą motinos bruožų, bet esą ir tėvo, tėvo bruožų daugiau. — Ir iš eigasties — tip top, būdavo, ir aš stoviu va šitaip, bet kariuomenėj, kai...

— Eik tu, pliurpale! — pasakė neiškentusi jo pati, tačiau tokia nuomone visi liko patenkinti. Tik Kristupas kažkodėl apmaudingai suraukė antakius: jis nenorėjo, kad sūnus būtų į jį panašus, nes, ko gero, ir vaiko dalia būtų tokia pat nelemta kaip jo.

Nuo Juzuko kalba peršoko prie Viktorėlio, paskui buvo užsiminta apie Vytautą — jis tai jau iš akies luptas Vizgirda; ilgai dvejota, kokiai šakai priskirti Kazimiero vaikus. Morkūnai — tokia jų motinos pavardė — tikri Morkūnai, tvirtino Konstantas: suplotos nosys, ištįsę veidai. Vaikšto (Konstantas parodė, kaip jie vaikšto) kūprindamiesi. Nė vienas iš Daukinčių giminės taip nevaikščiojęs.

Jeigu kas iš šalies žvilgteltų į juos, susispietusius čia, lempos šviesoje, nustebtų: kokie jie visi panašūs. Stropiai, atsidėjus lipdytas Kristupo veidas, gremžtas, gražintas, kol visa buvo suderinta. Grožio Kristupas siekė visą gyvenimą. Jis norėjo, kad gražiai būtų auklėjami jo vaikai, niekam nejautė pavydo nei neapykantos, jo siela kaip įmanydama gynėsi menkų minčių, susirūpinimo, ji buvo skaidri kaip vaiko, jis mokėjo grožėtis akimirka ir visa, kas tai užgožia, instinktyviai stūmė nuo savęs, gal dėl to taip ant jo niršo ši moteris, iš paskutiniųjų velkanti sukiužusį gyvenimo jungą. Kristupui patiko saulės užlietos tolumos, saulėtas brastų vanduo — visa, ką pasiekia šviesa.

Pačia prigimtimi jiedu buvo svetimi, ir jeigu pirmą Kristupo gyvenimo sakinį reikėtų pradėti žodeliu “kaip”, tai jo pačios — žodeliu “kiek”, nes už viską jai buvo svarbiau gausumas, kiekis. Kristupas buvo geresnis už tuos, kuriuos ji kėlė jam pavyzdžiu, kilnus, bet jis neturėjo kibių rankų, todėl atsidūrė anapus jos vertybių skalės. Skaisčiaveidį Kristupą iš karto užgriuvo jos neapykanta. Ji buvo gyvas apmaudo įsikūnijimas, tarsi kas ją būtų stumtelėjęs sakydamas: “Eik ir ieškok, ko tik nori”. Ji gyveno aklybėje: kaip buvo kartą pastūmėta, taip ir puldinėjo visur, nežinodama, ko jai labiausiai reikia, neturėdama nė minutėlės atvangos, tarsi kas ją būtų plakęs skaudžiomis rykštėmis, — vėliau jų ugninius kirčius ji nukreipė į vyrą. Jųdviejų barnių pradžia būdavo jos žodžiai: “Ką pasakys žmonės? Pažiūrėk, kaip žmonės gyvena, kiek visko turi, ką valgo...” Po tokių žodžių Kristupas sustaugdavo lyg sužeistas žvėris. “O aš ne žmogus? Kas aš tau? Savo gyvenimą aš turiu, supranti — savo! Man gal nė nereikia to, ko kitiems. Baisus dalykas: valgo! turi! Gyvenimas ne valgymui duotas. Supranti?”

Nieko ji nesuprasdavo. “Jūs tik pažiūrėkit: gyvenimas! — šaukdavo ji. — Klyno neturi kuo pridengti — gyvenimas!” — “Klyną tu tik ir tematai!” — “Eik tu, eik tu išnykėli, tu išnykėli. Geresnis tu už kitus, ar ką?” — “Geresnis ne geresnis, bet aš jiems nepavydžiu. Ką aš turiu, gal jie to neturi”, — kaip visuomet su patosu prašnekdavo Kristupas.

Kurčia, nesugriaunama siena juos skyrė, kitaip viską jie matė, kitaip galvojo ir jautė.

Kristupo bruožai, tik labiau susmulkinti, Kazimiero veide. Žvilgtelėjęs į jį, tariesi supratęs, ko tas žmogus vis keiksnojasi, kodėl toks čaižus jo balsas. Neregimo meistro ranka čia pasidarbavo gana kruopščiai, net persistengė. Ir abejingai, sunkiai ir tingiai drėbtas Konstanto veidas, neužbaigtas, atsikišusia nosimi, nustėręs. Gal dėl to Konstanto sieloje nusėdusi lyg kokia skriauda, už kurią jis nuolat visiems priekaištauja, patarinėja, moko, lyg bijodamas, kad dar koks darbas, jeigu tik jis laiku neįsikiš, bus atliktas nevykusiai ar atneš nelaimę. Jam vis kas nors negerai, ne vietoj padėta, nesutvarkyta. Konstantas vis aukščiau kels galvą, bet tai bus išdidumas žmogaus, kuris niekad neturėjo svaresnio vaidmens, bet tą kaip įmanydamas neigia ir sau, ir kitiems.

Užtat su kokiu pasitikėjimu buvo pradėti Teklės bruožai, rūpestingai kaip ir Kristupo drožti, dailinti, kol ji pati atšlijo nusijuokdama — gerai jau bus, gana — ir, kamšydama po skarute plaukus, nusiskubino prie darbų. Toks jos juokas tebeskamba ir dabar, o akys pilnos pasigėrėjimo ir nuostabos, ypač kai ji žiūri į vaikus.

Tačiau darbas dar nebaigtas. Stropiai tebelipdomi Juzuko bruožai; vienas kitas Daukinčių giminės bruoželis įbrėžtas ir mažojo Viktorėlio veide, ir, kai pirmapradis medelis bus jau sudūlėjęs, ta pati kūrėja gamta dar ilgai darbuosis iš atminties, kaip darbuojasi nuo šios giminės atsiradimo, pavaldi atsinaujinimui bei kaitai, tuo pačiu iš nepastovumo ir maišaties išsaugodama vieną kitą bruoželį kaip brangią relikviją, liudijančią jos amžinumą ir tvarumą. Ir gal kada atsitiktinai kritęs šviesos ruoželis išplėš juos iš tamsos, susėdusius prie vakarienės stalo, kaip išplėšia dabar, ir kažkas gal apsidžiaugs tais panašumais, kaip džiaugiasi dabar Konstantas, aptikęs savo bruožų brolvaikio Juzuko veide...

Istorijos ratas apsisuka ir atgal nesugrįžta, bet žmonių likimai neretai pasikartoja, nors, kaip mėgsta sakyti Konstantienė, gal iš tikrųjų nėra po saule nieko amžina.

[7]

Kristupienė padeda kortas, ir kažkoks geras, seniai bepatirtas jausmas užtvindo ją. Jaučia, kad ir ji yra dideliam pasiaukojamam darbui pašaukta. Dar geba jos širdis mylėti. Susijaudinusi ji kalba karštai, beveik priesaikaudama. Ir posūniui kiek įstengdama padės. Kuo ji dėta, jei negali jo mylėti kaip savo vaiko. Jos ranka dar moka būti dosni, ir ne visuomet jos namuose viešpatauja nesusipratimai ir neapykanta. Kartais jos veidas būna skaidrus ir giedras — kai pasilenkia prie savo kūdikio, kai neša ant stalo valgius, vaišina svečius ar nerūpestingai šnekučiuojasi su Kristupu. Ji dar moka patikti, kartais būna jaunatviškai guvi...

Dabar, žiūrėdama į juos visus, susispietusius lempos šviesoje, ji nejučiomis prisimena savo jaunystės metus.

Tai buvo gilią speiguotą žiemą. Pašėrusi galvijus, prinešusi vandens ir malkų, ji sėdėjo savo kamaraitėje prie kraitinės skrynios. Troboje, kur visą parą pleškėjo ugnis, ją krėtė šaltis. Gal gripas, pagalvojo gobdamasi vilnone skara.

Nuo ankstyvo ryto ji skuto runkelius, kurstė ugnį, maišė sirupo puodus. Tačiau, kai tas melsvas, runkeliais pašvinkęs skystis virto saldžia, lipnia tyrele, samtį iš jos perėmė brolienė ir dabar plušo ten su savo vaikais.

Ne pirmą kartą ji yra nuvejama nuo skanėstais lūžtančio stalo, ne pirmą kartą girdi laimingos gerovės garsus — šį kartą tai buvo sirupu apsitaškiusių burnas vaikų šūkčiojimai. Nuo tos dienos, kai ją išginė paskui bandą, ir vėliau, kai buožė Žarkus parsivertė ant šiaudų, ji tik darbo įrankis, visur tematantis gobšius, plėšrius, suktus nagus, tveriančius, grobiančius, kurie perleidinėjo ją vieni kitiems Baisu darydavosi...

Piemenė, pastumdėlė, samdinė... Nieko ji daugiau nežinojo, tik tvartą, galvijus, klojimą.... Buožė Žarkus, būdavo, stovi ir žiūri, kaip ji šlavinėja klojimą, grėbsto šiaudus. Eik, paduok, atnešk, sakydavo, brisk per dilgėlynus, klampok basomis per rudenio purvą. Che che, sakydavo, bato galu rodydamas, kur dar pašlavinėti. Visa jam, visa jo — pilni aruodai grūdų, ant trobos aukšto kabo kumpiai, lašinių paltys, dešros, skilandžiai, o samdiniams nė kaulelio neleis apčiulpti, geriau šuniui numes. (Gal dėl to kartais dabar Kristupienė nei sau, nei kitiems negaili; jeigu kas užklysta į jos namus, visa, ką turi, krauna ant stalo — vaišinkitės.) Būdavo, ar karvę melžia, ar kemša į ėdžias pašarą, ar, pasistojusi ant kopėtėlių, kabina lašinius — Žarkus jau čia, įslenka tylomis, stovi. Visur ją susirasdavo tas žvilgsnis, plikinantis blauzdas, deginantis kaip dilgės ar usnys, gal dėl to, kad buvo guvesnė, darbštesnė nei kitos. Kartą viduržiemio dieną parsivertė ją į šiaudus.. Che che, pasakė žiūrėdamas, kaip ji tvarkosi drabužius. Kitąkart grūmėsi su juo, kol visiškai išsikvėpė, tegu daro, ką nori. Nežinia, ką jis pažadėjo, tik nuo to karto kitomis rankomis visa ji čia darė, pati pasigesdavo Žarkaus akių. Žarkaus žmona merdėjo, ir šeimininkas sakydavo: “Che che... tu būsi čia šeimininkė. Dirbk kaip sau. Dabok mergas, aš visų nesužiūrėsiu”. Che che, pasigirsdavo jo juokas, kai jos veidas persikreipdavo iš skausmo, užsigavus ranką, koją ar pirštus užgėlus. Išdygdavo kaip iš po žemių. Dar jo neišgirsdavo, nepamatydavo, o jau pajusdavo žvilgsnį, ir taip nueidavo per širdį tas jo juokas, kad baugu pasidarydavo — šitaip įslenka vagis, šitaip atokiai nuo visų akių, kur nieko neprisišauksi, prasideda žūtbūtinė kova, kur vienas turi tapti auka. Nesuprantamą galią jai turėjo šis senyvas, krenkščiojantis ir kosčiojantis vyriškis; gėrybių prikrauti jo svirnai, gerai įšerti galvijai, stiprūs arkliai, jų žvilganti oda, pakinktų girgždėjimas, prakaito, deguto ir mėšlo tvaikas, storų, pašalyje sukrautų rąstų kvapas, skalsus kvapas grūdų — visa tai susiliejo su jauno jos kūno geismu, virto graužiančiu prakaitu, plikinančiu karščiu, aitriomis dulkėmis, usnimis, deginančiomis rankas. Per darbą ji nieko ten nebematė, nebegirdėjo. Pašėrusi paršelius ar pagirdžiusi veršiuką, lėkė slaugyti Žarkuvienės, iš kurios bebuvo likę akys; šaukštu pražiodžiusi, pylė į burną skystimą, valė, keitė jos patalus... Čia gyvenimas merdėjo, jį dusino karštis, ligos dvokas pažadindavo spiečius musių, jos dūzgė pašaliuose, už tvarto, virš duobių, kur Žarkus užkasdavo išdvėsusius arklius, ten ji lėkdavo raškyti ančiukams dilgėlių, vis paknopstom ir paknopstom. Visa dėl Žarkaus, visa Žarkui. Lyg kokia prasikaltėlė; būdavo, ar rąstas trinktels kur prie kluono, ar arklys kanopa sudauš, ar bernų juokas staiga pasigirs, tik krūpteli, pasiklauso kiek ir lekia toliau. Aštuoniolikmetė, įrudusi, suskirdusiom kojom, subraižytom rankom, klaiko kupinomis akimis, lyg visa čia būtų gyva tik ja, tik ant jos pečių laikytųsi. Meilės ji nepažinojo. Nemokėjo jos akys gėrėtis, globoti, puoselėti, laukti ar džiaugtis. Ką nutvėrė — į burną, nusišluostė į sijoną rankas ir bėgte, ką palietė — tuoj pat pamiršo, numetė, vėl tveria, vėl kažko ieško. Tebuvo tik geismo šuorai, godūs, nepasotinami, kaip savaime įsigalinčios karštymečių liepsnos, paliekančios pelenus, sutrupėjusius akmenis, šen ten pamėkliškai styrančius griaučius. Ūkanos, plėnys... Šunys, tąsantys paskersto galvijo vidurius, dvėselienos tvaikas, besiveršiuojančios karvės, karšti paskerstų galvijų viduriai, žviegimas, bildėjimas ir skuba — štai kas buvo jos gyvenimas. Pelių čežėjimas ir cypavimas šiauduose, sienomis bildančios žiurkės, šmurkščiojantys iš pašalių šeškai, sotus atrajojančių karvių pūkštimas, baksintys į sterblę veršeliai, kiaulės, lendančios prie lovio, abuojas pasitenkinimas, žvelgiąs net iš galvijų akių, kai ji, virpančiais pirštais sagstydamasi bliūzelę, kėlės iš šiaudų, tas Žarkaus che che. Ko žliumbi, pasakė, dabar tu čia gali šeimininkaut. Matai, mano pati jau baigiasi. Eik liuobkis, nestovėk. Ir ji šeimininkavo: atleido amžinai kikenančias ir besivaipančias mergas, plėšėsi ir už bernus. Che che, sakydavo Žarkus, o tu greita. Tau nė mokėti nereik, che che. Ar ateisi šiąnakt pas mane? Ateisi, a? Ir ji ateidavo. Atmetusi ant pagalvės vangią ranką, gulėjo ilgą kalėdų naktį, kai, sako, gyvuliai kalba, klausėsi, kaip skreba pelės, ir galvojo apie Žarkuvienę. Leisgyviais pirštais karštai spausdama jos ranką, mirštanti šeimininkė pasakojo, kaip vyras ją mušdavęs, rodė, kur jai buvę sutrenkta, kur, kokios būdavusios mėlynės. “Neik už jo, nors ant kelių atsiklaupęs prašytų, neik, — švogždė ligos karščiu jai į veidą. — Tegu jis paspringsta tuo savo ūkiu, tegu visa supūva, neik už jo, mane be laiko į kapus nuvarė, dabar nė žiūrėt į jį negaliu”.

Ji beveik nė nesiklausė. Eičiau, nors jis mane ir užmuštų, galvojo. Koks būtų, toks, eičiau. Su tuo pačiu įkarščiu plušėjo ūkyje. Tačiau kartą, kai ji traukė iš krosnies karštus duonos kepalus, vilgė juos vandeniu ir dėliojo į lentynas — Žarkuvienė buvo jau mirusi, — staiga pasigirdo kaip visuomet nepastebimai atsiradusio šeimininko che che. “Labai jau greita pasidarei, — išsišiepęs žiūrėjo į suapvalėjusį jos pilvą. — Viena nori visą ūkį apšokti”. Ji pamanė, kad iš užuojautos jis taip šneka. “Ai, nieko, — pratarė, — man tik duok”. — “Taip taip, tu tik ir tykai ką nustvert, aš matau”, — pasakė Žarkus, žiūrėdamas į priglaustą prie krūtinės duonos kepalą. “Apie ką tu, šeimininke?” — “Va apie ką, — parodė į sukrautus ant palangės sūrius, į sviesto puodus. — Kur dingo vienas sūris? O čia kieno nulaižyta? — parodė į sviestą. — Ir dešros jau nebe visos, aš matau”. — “Tai tu nuo manęs sergėjai? Dėl to tu paskui mane sekiojai?” — nustebo ji. “Gal ir dėl to, che che”, — ir dingo tarpdury. Kieme trinktelėjo nusviestas rąstas. “No no! Kur lipi ant ienos, no!” — šūkaliojo bernas, kinkantis arklį. Didžioji jos gyvenimo drama prasidėjo: kelias dienas vaikščiojo lyg nesava, nesavomis rankomis visa lietė. Sukrito, vis tykojo progos, kaip jai prisigerinti prie Žarkaus, pasakyti tai, kas nedavė ramybės nė minutėlę. Ir kai visa jau, rodės, bus kaip anksčiau, kai ji kartą guvesnė nei paprastai liuobėsi tvarte, vėl priėjo Žarkus, nebesijuokė, tik palietė jos petį ir ėmė šnekėti, kad ji turinti išeiti, žinoma, jis primokėsiąs, duosiąs vieną kitą grūdų saikelį viršaus, pats nuvešiąs pas brolį, jeigu ji nori, dabar pat. “Tai ką, ir susitarėm?” — Žarkus pažvelgė į ją taip, kad jai baisu pasidarė. Visa sutavaravo akyse. Žiūrėjo į kriuksinčią prie kojų degląją — soti, jos gerai įpenėta, Žarkus sakė — jųdviejų vestuvėms bus. Še tau vestuvės. “Niekur aš iš čia neisiu”, — pasakė. “Išmesiu, jei gražiuoju nenori”, — kirto išeidamas Žarkus, o ji pasiliko čia prie savo deglosios, tarsi priaugusi prie gardo, neįstengdama atplėšti rankų nuo mėšluotos kartelės, įšilusios pavakario saulėje, ir viena jos dalis tarsi atsiskyrė, pro stovinčių kieme bernų juoką, pro besišnibždančias mergas nupleveno gėdingai išsipūtusia suknele į šiltas vidurvasario pamiškes, nubrido paraistėmis, o kita, apskretusi, ašarotom akim, pasiliko čia prie kiaulės. Kurį laiką taip stovėjo, paskui nutvėrė kauptuką, kuriuo valydavo lovius, ir tvojo gyvuliui per šoną, per galvą, kur pakliuvo. “Še, prakeiktoji, še, sprink! — šaukė įšokusi į gardą ir iš visų galių ėmė tampyti lovį. — Sprinkit visi mano ašarom ir prakaitu! Už ką aš čia taip plėšiausi, už ką?!”

Nuo šiol ji visa darė, kad tik persitemptų, tampė maišus, kilnojo sunkiausius daiktus, vilko šiaudų rezgines, tačiau vaisius tebebuvo gyvas, reikalavo savo, ir ji nusiplūkusi staiga puldavo prie raugintų kopūstų ar agurkų kubilo, kimšo rūgščius obuolius, vėlyvąsias daržoves. Taip jau sutapo: kai apvalėjo ir noko Žarkaus daržuose ir sode rudenio vaisiai, laigė kumeliukai, kai ten visa tarpo, klestėjo ir augo, ji turėjo dusinti savo vaisių. Ir dabar, čia pas Kristupą, kai padeda veršiuotis karvei, kai žiūri į žindančius paršelius ar veršelį, kai mato tą besaikį mažų vizgančių padarėlių alkį, prisimena tuos metus, kai nebuvo kur paslėpti savo vaiko — po ilgų derybų, brolio įkalbėta, vaiką sutiko paimti sesuo, — ir vėlei jai skauda krūtis, kaip tąsyk, kai vogčiomis per pakrūmes lėkdavo žindyti savo vaiko. Paršeliai, lendantys prie savo motinos, pienas, žliaugiantis veršelio snukiu, — valandomis ji žiūri į juos, juokiasi iš jų šleivų kojelių, iš to vizgėjimo, kol kas nors jos nesuerzina. “A, prakeiktoji, gavai, gavai! — šaukia talžydama karvei per snukį lenciūgu. — Va tau lįst! Va tau lėkt! Va tau zyliot! Še, še, dar nori!” Karvė, pešanti iš jos glėbio pašarą, paršai, šokantys per gardą, kai ji atneša ėdalo kibirą, tykantis kokio gardėsio ar duonos posūnis, visa, kas alksta, nekantrauja, lenda prie jos, gręžia į ją akis, — žadina jai kažkokį šiltą jausmą, o kartais siutą, nes visur ji mato tokį godulį, alkį, kokiu pati pertekusi. Visi, rodos, tiesia nagus į jos gera, laukia, kol ji ką padarys, bet keisčiausia, kad jeigu kas — Kristupas ar Juzukas — bando jai padėti, ji dar labiau įsiunta, nes jai nereikia pagalbos, — tegu visi mato, kaip ji plėšosi. “Juk čia ne Žarkaus namai, — kartais pasakė Vizgirdienė. — Ko gi taip lakstai, kiek čia to ūkio. Palauk, kol višta sukudakuos, tada eik kiaušinio ieškoti”. — “Eik, eik”, — moja jai Kristupienė, paknopstomis lėkdama prie kokio savo darbo, kuris jau padarytas, tačiau griebiasi iš naujo, kad tik būtų priežastis šaukti ant jų visų.

Kai niekas negirdi, įnirtingai darbuodamasi, greitakalbe ji beria apmaudingus žodžius, kažkam priekaištauja, atsikirtinėja, suvedinėja senas sąskaitas, plūsta Vizgirdienę, kaimynus, kurie, rodosi, kažko pavydi, kaip ji kitados pavydėjo Žarkui, brolienei.

Kur tai matyta: savo vaiko buvo priversta išsižadėti, o dabar turi auginti du svetimus! Niekas čia jos nesupranta. Daukinčiai tik priprato prie jos, prie tų švelnumo ir pykčio protrūkių, įprato stebėtis, traukyti pečiais ir jau nebeteikia reikšmės tam, ką ji daro. Neturi ir ji jiems širdies. Svetimi jie jai. Kas — gal Konstantienė, kuri niekad neturėjo vaikų, gal Vizgirdienė, kuriai niekas nesvarbu, tik josios Vytukas, gal Kristupas ar Konstantas ją supras? Kaip pamėklė ji čia.

Tą dieną ji nušlavinėjo kiemo takučius, apžiūrėjo savo kraitį: pas brolienę viena mintimi tegyveno — ištekėti, vis laukė iš toliau piršlių. Nusprendė, kad nebesulauks. Sėdinčios kamaraitėje jos veidas atrodė apleistas ir tuščias. Šalta žiemių šviesa, metusi spindulių pluoštą ant jos raštuotos marškos, sužvilgėjo šarmotame lange, bet jos veido nepasiekė. Žvelgė į baltas, vėjo nugaląstas pusnis, iš kurių kyšojo tvoros kraštelis ir buvo matyti gilūs, jos kojų praminti takai į tvartą, klojimą, rūsį. Buvo vasario pabaiga, ir saulė, matyt, jau kiek šildė, nes tvarto tarpdury, ieškodamos grūdų, kapstėsi po aptirpusį mėšlą vištos. Kažkieno pabaidytos, staiga visos spruko šalin. Keliais drabstydamas sniegą, į kiemą įlėkė širmas, gerai įšertas arklys. Iš rogių iššoko kresnas vyriškis trumpais kailinukais, žalsvomis galife kelnėmis ir užmetė arkliui ant nugaros vadžias. Kitas tebeknapsojo rogėse. Kol pirmasis tampėsi su besispyriojančiu arkliu, ji spėjo pamatyti ir Kristupo — tai buvo jis — veidą. Apyjaunis, įraudęs nuo šalčio. Dar nusistebėjo, ko jis taip arklį tampo, vis šūkčiodamas “tprū”, bet tokiu balsu, lyg ragintų. Staiga ji pajuto, kad jis nori prieš ją pasirodyti, todėl taip stengiasi. Apėmė kažkokia gėda. Jo kelnių užpakalis buvo kiek nudribęs, siūlės nelygiai nusiūtos, nors šonai platūs, pūsti...

Iš rogių išsiropštė antrasis vyriškis, senyvas, raudona mėsinga nosimi. Stovėjo jis, žiūrėdamas į tvarto pašalį, kur buvo sukrauti rąstai, — jos brolis dirbo eiguliu ir pardavinėjo medieną. Šis nepatiko jai iš pirmo žvilgsnio. Kurį laiką jie taip ir stovėjo šalia: vienas dramblotas, su kailiniais, kitas vasarine kepure, nublizgintais batais. Ir žiūrėjo tas, batuotas, ne į pašalį, kur sukrauti rąstai, o į pietvakarius: ten buvo matyti aukšta, dantyta miško ketera ir baltas, beveik siekiantis jos viršūnę kalnas, nužertas kryptelėjusios į šiaurinio krašto miškus saulės. Palei tą kalną prasideda plati laukymė, klampūs bruknienojų miškai, ežeras, brūzgynės, išbraidytos jos piemenavimo vasarų, — vien nuo tokios minties jos kojos pradėjo degti, lyg būtų suskirdusios, sudilgintos, nubraižytos; ten ir aukšti Žarkaus trobesių stogai matyti.

Netrukus prie jų prisiartino jos brolis. Kiek pasišnekučiavę jie patraukė ne prie rąstų ir ne trobon, kaip ji tikėjosi ir jau buvo bepuolanti tvarkyti seklyčios, o į tvartą. Ar tik ne jos žaląją ketina parduoti?

Kai išlėkė į kiemą, vyrai stoviniavo prie karvės, o vyriškis galife kelnėmis jau krapštė piniginę. Jam tarp lūpų smilko brangi cigaretė, kertelėse žaidė keistas šyptelėjimas. Atskaičiavo jis taip, kad visi pamatė, kiek daug banknotų dar liko.

Kiek kartų vėliau ji matys tokį, nerūpestingą, besijuokiantį, jo veidą turguje, prie prekystalių, visuomet, kai jis išsitrauks piniginę, kad tuoj be jokio reikalo ją ištuštintų; kiek kartų toks jo veidas žadins jai neapykantą ir norą sulaikyti jo lengvabūdę ranką, išplėšti iš jos pinigus!

“Komedija”, — mėgdavo sakyti Kristupas. Nežinia kodėl jis žaidė tą komediją: gal norėjo kiek pasirodyti, o gal tarėsi jokių žemiškų rūpesčių esąs neslegiamas; gal jam buvo malonu trumpalaikis pranašumo jausmas: susikūprinusios nugaros, žvilgsniai, svaidomi iš padilbų, įtrauktos galvos. Argi Kristupas nori tokius žmones matyti, derėtis su jais, gudrauti? Ne, niekad. Apsaugokite jį nuo tokių kompanijų!

Šit ir dabar prieš jį stovėjo vienas iš tokių vyriškių — ilgšis, plonomis nukarusiomis rankomis, kurios vikriai susibruko beveik trečdaliu didesnę sumą nei tikėjosi gauti, ir dabar, palinkęs į priekį, laukė, ką tas vyrukas galife kelnėmis dar pasakys.

Anupras apmaudingai vyptelėjo — kažkas jį įpiršo Kristupui kaip pirklį, gerai nusimanantį apie gyvulius, bet, jam nespėjus nė į tą karvę žvilgtelėti, nė žodžio pratarti, derybos jau buvo baigtos.

— Kas gi tą karvę melš? — burbtelėjo puse lūpų. Tuomet lyg iš po žemių išdygo nedidukė kokių trisdešimties metų moteriškė ir pasakė, kad karvė esanti jos ir brolis neturėjęs teisės parduoti. Stojo tyla.

— Na, jeigu taip... — nutęsė Kristupas, žengdamas prie jos brolio, tačiau jinai, nutvėrusi jį už rankos, kažką sukuždėjo. Kiek padvejojęs jis žengė link žalsvai dažytos trobos su gonkomis, o šalimais ėjo ta moteriškė.

Po valandėlės jie jau sėdėjo užstalėje ir gėrė ruginę iš melsvų, trenkiančių šalčiu taurelių, užkąsdami jos raugintais grybais. Kristupas vis dirsčiojo į šalimais sėdinčią moterį pilstė taureles, daug šnekėjo, ragavo valgių ir pasakojo apie karą, miestus, kuriuose jam teko gyventi ar buvoti. Ji gerokai nustebo išgirdusi, kad dabar jis verčiasi prekyba. Ir Užpelkių vardo nebuvo girdėjusi.

— Kur tie Užpelkiai? — paklausė.

Visi nutilo nei brolis, nei jo pati nežinojo tokios vietovės. Gyveno jie tarp miškų, retai kur teišvažiuodami. Mažai kas ir juos aplankydavo, nebent rąstų pirkliai. Kristupas ėmė pasakoti apie savo gyvenimą — našlaująs, turįs porą vaikučių... Tik jo sėbras sėdėjo paniuręs, nešnekus. Abiem rankom užgulęs stalą, kimšo valgius. Jis jau seniai buvo numojęs į Kristupą: kad ir ką tas šnekėtų, darytų — jam atrodė vieni niekai, užtat ką daro jis — kitas reikalas. Kažkuo jis panėšėjo į Žarkų.

Vakarėjo. Saulė jau siekė miško viršūnes. Kristupas staiga pritilo: jų stalu nuslydo šešėlis, tvoras ir medžius jau traukė šerkšnas, tačiau tolimą miško keterą ir tą kalną šviesa dar siekė.

— Neįprasta man čia, — pasakė jis. — Visur girios, vien girios...

[8]

Pro apšarmojusį langą sunkėsi melsva prieblanda. Padėkojęs už vaišes, ilgai spaudė jai ranką, ir jos akyse sušmėsčiojo nykūs ir šalti šešėliai: pažadėjo kada nors atvažiuosiąs, ji jam patikusi, — tik dabar ji pajuto jo rankos karštį. O brolis su broliene jau ginė iš tvarto karvę. Netvirtu žingsniu jis žengė prie rogių...

Po keleto savaičių atvažiavo ir vėl. Šį sykį vienas. Pasipiršo. Sutiko nedvejodama. Išvažiavo meiliai su visais atsisveikinusi, šluostydama ašaras. Tik buvo apmaudu, kad užmiršo apsivilkti raštuotais kraštais apatinuką, kuris gulėjo skrynios dugne po audeklų rietimais.

Pusiaukelėje juos užklupo pūga, ir Kristupas turėjo kelis kartus lipti iš rogių, tempti įklimpusį arklį, taisyti pakinktus.

Užpelkius pasiekė vidurnaktį. Pūga jau buvo nurimusi. Švietė pilnatis.

— Kokia plynė, — pasakė ji ir pagalvojo, kaip čia reikės gyventi. — Aplink mus didžiausi miškai, nei ten kas mato, ką veiki, o čia...

— Visi mes čia krūvoj.

Tas jai nepatiko. Dairėsi į snaudžiančias pirkeles. Menkesnės, labiau sunykusios, iš karto matyti, kad blogiau čia gyvena, pagalvojo.

Kristupas ėmė aiškinti — čionai esanti brolio Kazimiero trobelė, ten, slėnyje, tarp pušelių, gyvenanti jo sesuo Teklė Vizgirdienė, o čia jo namai. Pietiniame gale gyvenąs Konstantas su savo pačia, o šiauriniame jis, ir ji pamatė sniegu užneštą prieangį, durų staktą su raidėmis K+M+B.

Ji dar neįtarė, su kokiu apmaudu trankys šitas duris, nežinojo, kad vyro batai, kailiniai, rogės, arklys, net gūnia yra skolinti...

Jie ištempė iš rogių skrynią, tačiau arklio iškinkyti neteko: į kiemą išėjo vyras suklususiu veidu. Pasilabinęs su ja, paėmė vadeles. Arklys buvo sukaitęs, ir tas vyras ėmė priekaištauti: kam arklį vijai, kas gi skubino, ar anksčiau negalėjai išvažiuoti. Kristupas jį nutildė grubiu šūktelėjimu.

Štai ir virtuvė: krosnis, spintutė, kibirai — visa trenkia šaltu plaušų kvapu, tik krosnis alsuoja vos juntama šiluma. Kitame kambaryje — sofa, kėdės, spinta, etažerė, ant kurios spindi fosforinis laikrodžio ciferblatas. Čia ji ir savo kraitinę skrynią pasistatys. Kol vyras grabinėjo degtukų, ji spėjo visa gerai apžiūrėti. Jautė, kad kambaryje dar kažko gyvo esama. Paniręs į patalus, miegojo jos posūnis. Buvo besilenkianti prie jo, bet sustojo pajutusi kažkieno žvilgsnį: iš fotografijos, kabančios ant sienos, į ją žvelgė vaiko motina. Vėliau visa permatančios velionės akys, čia liūdnos, čia tyliai už kažką priekaištaujančios, ją užklups kiekvieną pykčio ar apmaudo minutėlę. Daug jos būtų galėjusios jai pasakyti, patarti...

Ant pirštų galų perėjusi per kambarį, atidarė spintą. Iškrito lapės apykaklė, aukštakulniai batukai, juodas apzulintas rankinukas, prikimštas popierių, — tai buvo skolų ir pyliavų kvitai.

... Šlamėdami nusliuogė nuo jos drabužiai, ir tik dabar ji pajuto, koks stangrus ir valdingas tebėra jos kūnas. Skambtelėjo ištrūkusi liemenėlio saga — vienintelis negyvas garsas gyvame šiugždesy ir šlamėjime.

Taip prasidėjo aklos beribio geidulio naktys. Pakirdo kažkas galingesnis už juos. Ir nebuvo čia nei atvangos, nei saiko.

Rytmetį juos pažadino vaikas. Jis stovėjo prie lovos, laikydamas liemenėlio sagą. Pro langus smelkėsi melsva šviesa, už sienos varstėsi durys, girgždėjo sniegas. “Kastute, kur eini? Kastute. Leisk, aš panėšėsiu”, — ir du siluetai — vienas aukštas, kitas sulinkęs, mažas — nutipeno pačia palange.

Reikėjo užkaisti krosnį, pašerti gyvulius. Įsišnekėjo su vaiku.

— Kuo tu vardu?

— Juzukas.

— Žinojai, kad atvažiuosiu?

— Žinojau.

— Ar laukei?

— Laukiau.

— Nešalta tau buvo miegoti?

— Ne.

— Kas aš tau būsiu?

— Motina.

— O kur tavo tikroji motina?

— Mirusi.

— Valgyt nori?

— Noriu.

— Gerai, aš tuoj tau išvirsiu.

Atsakinėdamas jis apžiūrinėjo sagutę.

Buvo ir tokių akimirkų, kai ji, šiltai prikūrenusi trobą, užlipdavo ant krosnies, kur vaikas skaitydavo osetinų pasakas — ploną knygutę juodu viršeliu su sklendžiančiais viršum Kaukazo kalnagūbrių arais; arba pasakas apie Mėlynbarzdį, stebuklingąją Aladino lempą, Ali Babą ir keturiasdešimt plėšikų, batuotą katiną, našlaitę, išvarytą viduržiemį ieškoti žibučių. Kaukiant už lango pūgai ar pokšint nuo šalčio tvoroms, pamotė pasakodavo, kaip lakstydavo basomis per gruodą paskui bandą, kaip jai reikėjo plūktis pas Žarkų. Užgeltos kojos, iki kraujo suskirdusios blauzdos, dilgėlės, usnys, kadagiai, gyvatynų raistai, pikti buliai, pasiutusios lapės ir šunys, naktimis lakstantys per galvą pacukai, besirausią po tvarto pamatais vilkai, šokančios ant sienų avys, kraujas tvarte, ant sniego, kraujas ant lentos, kai pamotė surūdijusia vinimi kiaurai persismeigė koją, pūliai, gangrenos apimta pėda, karšta geležis, išdeginanti žaizdas, svylančios arklių kanopos, guldomi kumeliukai, žviegimas, šauksmai, bildesys — visa tai apsigyveno vaiko atminty, įaugo į pasakas, susiliejo su jo paties patirtais įspūdžiais, papildė juos, tarsi ir jis ten būtų gyvenęs, lakstęs paskui bandą, saugojęs nuo vilkų avis; vaizduotė piešė tolimą kraštą, miškus, aukštomis tvoromis aptvertą sodybą, ten pragariški vasaros karščiai, rugienose vienos usnys, virš kiemų sukantys ratus vanagai, negirdėti speigai, neišbrendamos pusnys, per jas lekia perkarę vilkai, lūšys šoka ant žmogaus, gal net šakalai, hienos... Betrūko ten tigrų ir krokodilų — tokia godi buvo vaiko vaizduotė. Užtat kokią vaiskią vasaros dangaus mėlynę jis regėjo ten, tose miškų properšose, kur tiek daug spanguolių, taip alsu, trošku, pragariška — kokios ten turėtų būti šaltos versmės, kokios gaivios paunksmės!..

Nestigo Kristupo namuose ir kitokio džiaugsmo: skerstuvės, pagyvėję vyrų balsai, karšti kepsniai, garuojanti juka, geltonos krekenų čiurkšlės, sočios burnos, jos pirmojo kūdikio riksmas, godi, krūties ieškanti burna, pirmieji dantukai...

Paskui prasidėjo nuoskaudos.

Daug kas čionykštėje buityje buvo bendra — iš tos pačios versmelės trys šeimos sėmė vandenį, tuo pačiu keliuku vaikščiojo į klojimą... Ji, kuri buvo tik darbo įrankis, gerai įsidėmėjo vieną tiesą: visų nagai lenkti į save. Ji norėjo taip gyventi, kad visi su pavydu žvilgčiotų į jos trobas, norėjo kuo greičiau atsigriebti už prarastuosius metus, tačiau vyrui tai buvo nė motais. Telkėsi neapykantos debesys. Kristupas netrukus sužinojo, kad ji savo vaiką atidavė seseriai, — to jis niekaip neįstengė suprasti, dar keisčiau jam buvo, kad ji nejautė jokios savo kaltės. Kaip skyrėsi ši moteris nuo Elžbietos! Atėjo širdgėla, kartūs priekaištai, neviltis. Vis dažniau jis užsibūdavo miestelio užkandinėje, iššvaistydavo pinigus.

Griausmas tegu nutrenkia tokį žmogų, pasakė ji kartą, savas vaikas badauja, o jis viską sukiša svetimiems. Ir dar svetimas vaikas painiojasi jai po kojomis. Žinoma, kuo jis čia dėtas. Juo pikčiau. Lipdė jį tokį, kokio jos neapykantai reikėjo.

Pagaliau svečiai išsiskirstė. Juos išlydėjusi, Kristupienė nuėjo kloti lovų. Senoji Daukintienė įsitaisė tamsiame kampe, kur lempos šviesa vos besiekė, ir ėmė šiugždenti poterius. Kristupas atsigulė ant plačios sofos išsproginėjusiomis spyruoklėmis. Viena ranka po galva, kitoje — papirosas. Lyg klupdamas po laiko našta, tiksi laikrodis — cinkuota keturkampė dėžutė fosforiniu ciferblatu. Skaičiai sukasi kibirkščiuodami ir primena jam naujametinius karnavalus mieste, triukšmingus pokylius, muziką ar tylias ir taikias šeimynines šventes. Skamba dvylika dūžių. Jiems aidint, jie keldavo šampano taures, sveikindavo vieni kitus. Buvo jo namuose paprotys švęsti vaikų gimtadienius, varduves, jungtuvių dieną, sužadėtuves... Teliko gražūs vardai. Šita moteris nebedėvėjo balto nuometo. Už jo stalo daugiau nesusirenka artimieji, draugai. Šventiškas, susijaudinęs moters veidas, jos akys, kibirkščiuojančios džiaugsmu, dabar tik prisiminimas. Niekas jam nebepakuždės slaptingų žodžių svečiams išsiskirsčius. Guli jis įsitempęs, lyg kokio tolimo aido klausytųsi, lyg artėjančius žingsnius girdėtų, — juk šiandien jo pirmųjų jungtuvių diena.

Prie stalo, laikydama lempą aprūkusiu stiklu, stovi moteris plačiais nunešiotais marškiniais. Perveria ją šaltu, bejausmiu žvilgsniu — jau kiek metų jo troboje nebešvenčiamos sukaktuvės. Tik per vaikų gimtadienius jis reikalauja, kad troba būtų šventiškai sutvarkyta, pakurta pirtis ir visi išsimaudę sėstų už stalo.

— Ar lempą gesinti? — klausia moteris.

— Gesink.

— Čia miegosi?

— Čia.

Akimirką jų žvilgsniai susikryžiuoja, išduodami visa, ką slėpė per tris ligos savaites.

Ji prikiša siauras lūpas prie lempos. Šviesa pliūpteli ir užgęsta. Nušlepsi basomis į lovą, ten nusižiovauja ir pasirąžo. Lovoje suinkščia mažasis, sučeža čiužinio šiaudai. Stojusioje tyloje girdėti, kaip poteriauja senoji. Tiksi laikrodis...

Šviesi šviesi mėnesiena. Kuplios pušaitės stovi giliame sniege, mesdamos ryškius šešėlius. Švyti aplediję stogai. Vėlei jis vienas.

Kristupas blogas vyras, blogas tėvas, blogas žmogus. Dumblu užneštos jo saulėtosios brastos ir sietuvos. Guli pasidėjęs po galva ranką. Jis tarėsi esąs laisvas, bet šita moteriškė dar įrodys, dar pasakys jam, kas jis yra iš tikrųjų. Kaip išdrįso jis norėti kažko daugiau, to, ko ji nenori! Tokiems nėra atvangos nei ramybės. Juos čaižo genties botagai. Jie talžomi tol, kol pameta protą arba kaip gyvuliai klumpa ant kelių. Dabar jis tik sudėvėtas kūno lukštas. Dabar visa jau nebesvarbu, dabar vis vien, galvoja Kristupas, regėdamas mintyse mažą vaiką, kuris tupinėja aplink. Pavasarinio skliauto žalsvumas, sprogstantys pumpurai, šilta stogų pilkuma; paskui visa užtvindo pakraujavusios ūkanos, kažkas jį traukia į save, murdo į patižusį molį, kuris žliugsi šonuose, siurbdamasis į jo drabužius, ir kūną tempia žemyn, kol visa apsemia skaidrus vanduo; jame vėduoja keista augmenija, plaukioja žuvys ir spindi aukštas dangus. Vanduo pradeda slėgti, užspaudžia burną, užgula ausis, ir taip spengia smilkiniuose, kad, rodos, sprogs.

Senoji, krūptelėjusi nuo jo šūktelėjimo, paskubomis ima žegnotis.

— Kristupai, — pašaukia išgąstingu balsu.

— Ką, mama?

— Ar jau kelsies?

— Reikia. Jau laikas.

Ji susiranda šlepetes, kurias visuomet pasideda prie lovos, toje pačioje vietoje, užčiuopia lazdelę. Kol kuria ugnį, taiso valgį, Kristupas apsirengia — batai, autai, sermėga, jo nuostabai, sausi ir šilti, tik ilgai negali rasti kepurės.

Paduodama jam į popierių suvyniotą valgį, ji baimingai klausia, ko naktį šaukęs. Siauros lempos liepsnelės šokčioja jos apvalių akių vyzdžiuose, veidas susirūpinęs, lyg į ilgą kelionę jį išruoštų. Paduoda jam pirštines, naujas, dvigubines — numezgė, kai jis sirgo.

Paskui, priėjusi prie galinio lango, žiūri, kaip jis pereina Vizgirdos pušynėlį ir, pasukęs kalnan, ištirpsta žvaigždėtoj nakty.

Plėsčiodamas sparnais, tvartelyje užgieda gaidys. Ji subruzda, lyg begalę darbų prisiminusi.

Tokiais paryčiais vyrai, būdavo, išvažiuoja į turgų dainuodami Praded aušrelė aušti... Gražų balsą turėjo jos vyras. Visi išeidavo pasiklausyti, kai jis užtraukdavo. Ne blogesnis ir Kristupo. Kristupas — jos pagrandukas. Slapta jos gėla ir baimė. Kurčioje tyloje daužosi širdis, kai ji pagalvoja apie Kristupą.

Toli dar iki aušros, bet kitų rytmečių prisiminimas, kai ji, išleidusi vyrus, kurdavo krosnį ar eidavo į kamaraitę sukti girnų, pripildo šiuos laukus šilto gerumo. Per jį ir nubrenda Kristupas.

Apkamšiusi Juzuką, senoji vėlei įsiropščia į lovą. Ta pati tyla, kurios klausėsi Kristupas. Krištolinė tyla, kai trupa žvaigždės, pažirdamos spindinčiomis dulkelėmis.

Senoji išmoko judėti beveik be garso, tačiau Kristupienė, jos antroji, nepripažinta marti, visa girdėjo. Mintis išbaido šiurkštus marčios balsas — neapkamšė jos Viktorėlio.

— Ko gi slankioji naktimis kaip šmėkla, — sako moteris. — Ar pats jis negalėjo pasiimti valgio? Vaikas tebėra, ką?

— Eik jau, eik, — mosteli senoji.

Atsikėlusi Kristupienė ima kaisti puodus — jai dabar priklauso priešaušriai. Tačiau garsai, sklindantys iš virtuvės, nekantrūs ir apmaudingi. Senoji staiga pajunta gaižią neapykantą savo marčiai, visoms marčioms, pasiglemžusioms jos sūnus, ir, prisižadėjusi per visą dieną jų šnekinama nepraverti burnos, susideda ant krūtinės rankas. O anūkėliu rūpintis niekas jai neuždraus. Ir prie lango niekas jai neuždraus sėdėti...

Kietai suspaustomis lūpomis, užmerkusi akis, senoji Daukintienė gulėjo lovoje, ir šalti žiemių saulės spinduliai čiupinėjo jos seną raukšlėtą veidą. Kartais ji pasitaisydavo baltos taškuotos skarutės mazgą, senu įpročiu pakišdavo po smakru, sučiaumodavo sausomis lūpomis, pasisukdavo taip, kad veidą liestų šviesa, krintanti pro žemą, sniego dulkelėmis apneštą langą.

Ji smarkiai apsipyko su Kristupiene — už ką toji posūnį Juzuką, jos mylimiausią anūkėlį, vis bara ir gena iš trobos — tai malkų jai atnešk, tai bulvių, ar ugnį pakurstyk. Ką tik vaikas daro, vis negerai. Kiekgi jo yra, ką jis žino. “Jeigu aš pagalėčiau, pati atneščiau”, — šnekėjo vartydamasi ant šiaudų čiužinio. “Tik jau nesielvartauk, nesigraužk, — pragydo marti. — Nenuskriaustas šitas našlaitėlis, nebijok. Nekaišiok nosies, kur tau nereikia”. — “Eik tu, eik”, — šnekėjo senoji prikimusiu balsu iš savo patalo. Tačiau marčios neperšnekėjo. Tada ji ir nusuko veidą į langą. Tesižino, bet anūkėlio, kol ji gyva, niekas tenedrįsta liesti.

Jai vaidenosi, kad tas vaikas tebėra mažutis, kaip prieš devynerius metus, kai, įsikibęs sijono, eidavo šalia jos į turgų, baikščiai dairydamasis į šalis. Sėdi jis ant šaltų grindų, nevalgęs, murzinas, ir knebinėja kokį niekutį, rastą po suolu ar po lova. Pamėlę nuo šalčio jo nagučiai, ir pats jis visas pastiręs. Kurgi tėvas, kodėl negrįžta, pasakyčiau, galvoja vartydamasi išdubusiame ligos patale. Numegztų jam megztuką, kojines ar pirštines, tik pirštai virbalų nebesugraibo. Keletą kartų pabandė atsikelti, šaukė Juzuką, kad prieitų, norėjo jam duoti cukraus, kurio keletą gabalėlių buvo pasikišusi po pagalve, kiekvieną kąsnelį ji kišdavo vaikui, nuo savo burnos atitraukusi. “Juzuk, — šaukė prikimusiu balsu, — ateik gi. Juzuk, ar girdi?”

Juzukas negirdėjo jos, o gal nė nenorėjo girdėti. Užsidaręs kamaraitėje, per stiklo lęšį jis gaudė žiemių saulės spindulius, skrudino jais atspurusius savo švarkelio rankogalius ir karpą, augančią ant rankos. Skausmas persmelkdavo kaip adatos dūris, ir tada jis mažą ugnies taškelį nukreipdavo kur į stalo kampą ir laukdavo, kol pradės svilti. Kai pakvipdavo dūmais, jį apimdavo nesuprantamas džiaugsmas — uostinėdavo ir čiupinėdavo mažą žaizdelę, paliktą medienoje ugnies spindulio smaigalio. Kai pamotė jį subarė, paslapčiomis išsitraukė astronomijos knygą ir ėmė skaityti. Tačiau labai sunku buvo įsivaizduoti, kokia milžiniška mūsų saulė ir kitos žvaigždės, nutolusios per milijardus šviesmečių. Kada nors jam bus leista žvilgtelėti į ją pro teleskopus, jis pamatys ugninę saulės karūną bei protuberancus, pamatys priartėjančius ir nutolstančius žvaigždynus, bet vargu ar tie teleskopai pasakys, ką jautė jo močiutė, tą speiguotą viduržiemio dieną gulėjusi prie žemo, sniego dulkėmis apnešto langelio; saulė jam visuomet išliks maža, šerkšnota, pakibusi viršum tolimo miško, kokią gaudė per lęšį tą viduržiemio dieną, kai staiga, nė vieno iš artimųjų neprisišaukusi, jo močiutė mirė.

Dar iš vakaro ji pasijuto blogai: spengė ausyse, visą gėlė. Sunkumas neatlėgo ir dieną. Mintyse vis šaukė anūkėlį. Paskui kiek aprimo, atsigulė ant nugaros, užsimerkė ir staiga pajuto tą prisilietimą, baikštų, atsargų — lyg koks mažas vaikas būtų priėjęs prie jos pirštų galiukais ir ėmęs glostyti veidą. Ji net mirktelti bijojo — kad tik jo nenubaidytų.

Tai buvo žiemių saulės spinduliai — maloni, vos juntama glamonė. Jie virpėjo ant raštuotos marškos, lietė jos rankas, slydo veidu, glostė, lygino raukšles, ir ji šypsojosi kažkam tolimam, nepasiekiamam, nematomam, užklydusiam į jos šaltą būstą.

Užgriebdama žemą dangaus kraštelį, saulė keliavo savo keliu. Ištikimoji jos darbų palydovė, rūpintojėlė maitintoja. Kitados ji apžiūrėdavo tuštėjančius aruodus, pirma nubėgdavo į klojimą, kai moteris eidavo kimšti į maišą pelų; šildydavo jos nugarą, kai šukuodavo ar braukdavo linus; šviesa srūdavo tarp pirštų, kai ji verpdavo; virpėdavo ant miltuotų lentų, kai kamaraitėje sugausdavo jos sukamos girnos; saulė, tiesusi spindulių gijas ant vaiko vygės, tolima, pirma laiko gramzdinama į tamsą, neįstengianti įveikti kvapą gniaužiančio šalčio, sena, paliegusi žiemių saulė, veltui beldžianti į apšarmojusį stiklo langelį. Kaip godžiai gėrė jos tolimą glamonę balto, išsekusio senosios veido ląstelės! Saulė žadino tolimus prisiminimus, kažkur dar ragino, kvietė ir tuo pačiu tarsi skyrėsi su senąja visiems laikams. Nebeužteko jėgų atsikelti, nebesukamas jos kojos dūzgė ratelis, aplinkui sukaliojosi anūkėlis, mykė iš tvartelio iškišusi galvą žaloji, krito iš pečiuko nuodėguliai ir žarijos, gūdžiai gaudė viduržiemio girnos, burkavo klojimo pakraigėje balandžiai. Gyvenimas stingo akimirkose, kai ji dar buvo reikalinga visur. Po žiemių ateidavo vasaros su ilgais šiltais pavakariais, su aukšta darbymečio saule stovinčiame kalne; šnarindamas baltus rugius, lyg kieno atsidūsėjimas nuplaukė vėjo gūsis; ji klūpėjo klojimo angoj ir vėtė grūdus; atsitrenkdamas į pušynėlius ir skardžius, sklido jos kultuvės aidas. Ir visuomet su ja buvo saulė, visų jos darbų pribuvėja, nuo ankstyvo jaunystės rytmečio iki vėlyvo senatvės vakaro ją atlydėjusi saulė.

Vieną vidurdienį su moterimis ji ravėjo runkelius didžiuliame dvaro lauke. Buvo karšta, žemė sukietėjusi. Ak, kad užslinktų koks debesėlis, pridengtų tą pragarišką dangaus ugnį! Taip spigino tada saulė, taip degino, net tamsu darėsi akyse, ir balti liepsnos liežuviai plakėsi čia pat prie kojų, oras virpėjo kaip įkaitintas stiklas, net baltieji drugiai tūpdavo, nespėję suvėduoti sparneliais. Nutilo žiogai, paliovė dūzgusios bitės. Dangumi slinko žalsvos plėnys, bet dar labiau kaitino per tas ūkanas. Visi laukė lietaus su audra ir perkūnija. Bet tai, kas atsitiko, visus išgąsdino labiau nei griausmas iš giedro dangaus: aptemo, pūstelėjo lengvas vėjelis, sužibo žvaigždės. Akimirką stojo mirties tyla. Klykdami prie motinų puldinėjo vaikai, baubė galvijai. Kilo toks sąmyšis, jog visi nebežinojo, kur bėgti, ko stvertis. Kol gyva ji neužmirš to siaubo, kuris užklupo ją tada, kai pačiame vidurdienyje užėjo naktis. Geriau tegu kepina, tegu svilina veidą, rankas, pečius, pagalvojo, vis vien geriau nei toks siaubas. Tekina pasileido laukais, kur kojos neša...

Šit ir dabar senajai rodosi, kad saulė staiga slystels žemyn — kodėl tokia baikšti jos glamonė? — ir stos amžinoji naktis. Naktis ir speigas, užgniaužiantis visa, kas gyva. Ji vis dar gręžia veidą į šviesą, bet jaučia, kad juo jau slenka šešėliai. Bet kodėl taip tylu liko pirkioje? Priemenėj pasigirsta žingsniai. Ak, tai jos sūnus Konstantas, tylėdamas jis atsisėda užstalėje ir ima vartalioti rankas. Per pušynėlį atskuba duktė Teklė, lyg ir girdėti tylus tirpstantis Kristupo balsas, kažkas vaikišku balseliu klykdamas puola prie jos, bet ji vis dar neatmerkia akių. Saulė jau leidžiasi. Šešėlis nuslenka veidu, ir veidas darosi kerštingas, atšiaurus. Senoji instinktyviai griebiasi mažos gudrybės: iš savo ilgo gyvenimo patirties žino, kad meilės dažniausiai netenka tas, kuris nemoka nuslėpti, kaip jos geidžia, nemoka prisivilioti mažomis gudrybėmis ir apsimetinėjimais. Tegu traukiasi nuo jos ir tas paskutinis spindulys, nesvarbu. Ji sukteli galvą šalin, ir staiga ją visą užlieja šviesa. Saulė, visą pusdienį viliota, šaukta saulė, kuri baikščiai, trumpu žingsneliu artėjo, brido pas ją per begalinius sniego laukus, staiga atsiduria prie jos, visą užlieja, ji pasitempia, ranka kaip paleistas daiktas nukrinta nuo lovos krašto, atsigniaužia kietai suspausti pirštai... Lengvas atsidūsėjimas...

— Baigta, užgeso, — sako jos bevaisis sūnus Konstantas.

Kai lovą apstojo vaikai, kai, iš kamaraitės atlėkęs, pripuolė prie jos anūkėlis, ji gulėjo vos vos pravėrusi lūpas, lyg kam šypsotųsi, ir gęstanti šilta žiemių šviesa plazdėjo ant atjaunėjusio veido.

... Kalnais ir slėniais slinko šešėliai. Didelė raudona saulė rėmėsi į juodą miškų liniją. Artinosi vakarienės metas, metas ilgos žvaigždėtos nakties ir poilsio.

Po keleto valandėlių į kiemą išeis ištįsęs paauglys Juzukas, mėgstąs skaityti atstronomijos knygas ir vaizduotis beribes galaktikas, išeis velionės sūnus Konstantas. Koks speigas, pasakys Konstantas, apvesdamas akimis žvaigždes. Jų milijardų milijardai ten, ir visos didumo sulig saule, pagalvos Juzukas. Viena žvaigždė pralėks pro kitas, skaisčiai sudegdama. Ir lyg koks tolimas griausmas nueis galaktikomis. Gal ir teisybė, kad kiekvienas žmogus turi savo žvaigždę, pasakys Konstantas. Kokie niekai, pagalvos Juzukas. Jų ten milijardų milijardai, jų šviesa iki mūsų eina tūkstančius šviesmečių. Jos visos begalę kartų didesnės už Žemę. Per didelė prabanga žmogui, tokiam mažam padarui, turėti tokį šviesulą. Va jeigu jos būtų tokios, kaip mums atrodo, dar suprasčiau, pagalvos jis, čiupinėdamas savo lęšį.

Kitokią saulę, mažą, artimą, savą kaip šiltas anūkėlio delnelis, regėjo močiutė. Jos darbų palydovę saulę varguolę šis vaikas vadins vien optine iliuzija...

[9]

Kristupo darbo įrankiai — piltuvas, šluota, laistytuvas, grėbliai. Kalkėmis dažytame pusrūsyje, pro kurio žemus langelius beveik neprasiskverbia šviesa, jis daigina salyklą. Čiurkšlės karšto vandens, šutas, aitrūs garų tumulai, perkaitusio daigyno kvapas. Bet išgeltusios daigų liepsnelės, sprogdinančios grūdų lukštus, saulės nespės pamatyti. Išdžiovintos, sutrintos girnomis, jos bus supiltos į katilus, kur rūgs ir kunkuliuos savo piktoje galybėje, kol bus įveiktos, distiliuotos, iškoštos ir virs skaidriais lašeliais klastingo skysčio, nuo kurio plečiasi venos ir kaista veidai ir kuris bus sulašintas į bidonus, supilstytas į cisternas.

Štai.ir dabar brigadininko Aigulio vadovaujami vyrai to skysčio bidonus tempia į mašiną. Visi išėjo pasižiūrėti. Tačiau Kristupui nėr kada — dirba nugaros neištiesdamas.

— Eikš ir tu padirbėsi, — sako Juzukui.

Tas išlenda iš kampo. Veidas baltutėlis kaip popierius. Stovi vos ant kojų išsilaikydamas.

— Kas atsitiko? — klausia tėvas.

— Nieko.

— Jeigu nieko, imk šluotą ir šlavinėk.

Kur jis šlavinės, jeigu nėra tikras, ar tebegyvas, ar tebeturi rankas...

Visa čia jį labai domina, visur jis čia kaišioja nagus. Sienoje prie durų pastebėjo juodą kaulinę dėžutę, tokią kaip batų tepalo. Kartą, dar visai mažas būdamas, panašią dėžutę jis rado kažkieno troboje po lova. Čiupinėjo, uostė, niekaip negalėdamas atsigėrėti jos kvapu. Ir dabar neištvėręs kyštelėjo prie jos ranką: pažiūrės, kas ten viduje. Staiga kažkas kad griebs metaliniais nagais jo pirštus, kad ims purtyti — rodės, gyvą įtrauks į kažkokią pragarišką mašiną. Vos įstengė ranką atplėšti. Nei gyvas, nei miręs nusvirduliavo prie tėvo, mato: sveika jo ranka, ir kraujas neteka, ir pirštai visi tebėra, bet vis vien savo akimis negali patikėti. Tuo pačiu slapta džiaugiasi — turės ką Vizgirdžiokui ir kitiems draugams papasakoti.

Sušlavinėjęs salyklą, Kristupas apsivelka pilkšvu megztuku, užrakina duris ir, pajuokavęs su apstojusiais mašiną vyrais, eina į cechą. Jo kojos — kaip seno kavaleristo, kreivokos, kepurė juokingai nusukta į šoną, dantyse cigaretė, primerktos akys šypsosi.

Trinksi stūmokliai, ūžia pavaros. Kažkas atsuko į juos čiaupą garų. Balsų gaudesyje girdėti Dravakolo juokas. Kryptelėjusi vakarop saulė šviečia tiesiai į aukštus ir plačius langus, ir garų debesyje spindi vaivorykštė; juodi aprasoję vamzdžiai, jautrios plonytės rodyklėlės, skalės, stikliniai vamzdeliai...

— Kaip pirty, — sako Kristupas sūnui, pėdinančiam iš paskos. Eina jie, pasisaugodami smagračių ir pavarų. Mintyse vaikas regi suklupusį milžiną: brezentu apmuturiuoti pečiai, visas jis iš ketaus ir plieno; ketaus kakta aprasojusi, jis purtosi nuo bjaurasties, riaugėdamas vemia brogą, kuri nubėga pakalnėn į upelį. Varva skaidrūs lašai, išsunkti iš jo metalinio kūno kapiliarų. Krūpčioja rodyklėlės — jautriosios jo agonijos matuoklės.

Vyrai kaišioja prie aprūdijusio čiaupo konservų skardinukes.

— Gerkit, — Dravakolas visiems kaišioja pilną rudo smirdančio skysčio skardinukę.

— Pats gerk, — sako Kristupas.

Jis dairosi po cechą kažko ieškodamas. Paskui, susiradęs skardinukę, ima knebinėti varinį vamzdelį. Iš kito cecho galo jį stebi meistras Juodka — aukštas, nuzulinta odine striuke. Kiti vyrai prieš jį kaip nykštukai.

Mėgstamiausias Juodkos užsiėmimas — medžioklė. Kai tik balutes aptraukia ledokšnis ir laukus pirmuoju sniegeliu nubarsto, patraukia jisai medžioti lapių, vilkų ar kiškių. Grįždamas visuomet pas Kristupą užsuka. Juzukas ne kartą yra ragavęs skanių, vėju kvepiančių kepsnių, tik į juos tiek būna prisėta šratų, kad vos dantų neišsilaužo. Rankioja tuos šratus ir dėlioja į krūvelę — švinas jam visuomet praverčia; švinas ir tuščios, išsprogdintomis kapsulėmis gilzės. Ypač patinka jam, kai vyrai, susėdę užstalėje, uždainuoja.

— Ką ten, Daukinti, darai? — šūkteli šyptelėjęs Juodka.

Kristupas slepia skardinukę už nugaros.

— Tau negalima gerti.

— Ne sau aš ir pilu.

— Kam gi?

— Vanagėliui nunešiu. Bijo jis čia pasirodyti.

Vanagėlis, mažas, menkas žmogelis, katilinės kieme skaldo malkas. Smarkūs jo kirčiai, aukštai užsimoja jis ilgakočiu kirviu. Kristupas parodo į jį ir priduria, kad už šitokį darbą žmogui tikrai reikia atpildo.

— Tu man žiūrėk, — pagraso Juodka pirštu, — kad nė lašo. Visokių paskui eibių prikreti, nespėju aš tavęs nė traukti iš bėdų, o girtas, sako, ir ant manęs burnoji.

— Kas čia — grūmojimas?

— Labai didelis nesidėk. Kol kas aš čia viršininkas.

— Ką galvoju, tą ir sakau...

— Visa tavo laimė, o gal nelaimė, kad tu pernelyg geras esi. Geras visiems.

— Ne tau mane mokyti. Ir pats, matau, dar ne ką tesupranti.

— Na, na...

Su tokiais žodžiais jie prasilenkia. Geras yra žmogus Daukintis — Juodka tai žino. Tik neįstengia suprasti, kas iš to gerumo. Nepamainomas jis ir darbininkas: kai dirba — dirba už kelis, tarsi su kažkuo lenktyniautų. Ne be pasididžiavimo sakosi proletaras esąs. Jis grindė aikštes, statė tiltus, tiesė didįjį Žemaičių plentą, dirbo restoranuose... Pakreipsi jam kokį žodelį ne taip — padės piltuvą, ir lik sveikas.

Iš katilinės kyšteli galvą Rudavičius, negražus vyras, turintis labai gražią ir linksmą žmoną. Jo akys visuomet liūdnos. Ir labai blogai mokosi abi jo dukterys.

Rudavičius mirkteli Kristupui. Nusviedęs skardinukę, šis eina į katilinę. Prie aukštos didžiulės krosnies jau stoviniuoja Dravakolas, arklių šėrikas Daujotas, užkrosnyje kažko ieškodamas kilnoja tepaluotus skudurus kretantis senis ištrupėjusiais dantimis, ilgu paltu. Ką nors radęs, eina prie vyrų parodyti ir klausia “Kas numetėt? Reikia padėti į vietą”. Atidavęs jiems kokį skudurą ar gelžgalį, vėl tipena į užkrosnį.

— Kam, tėvuk,šitą šlamštą rankioji? — klausia Kristupas.

— A? — kriokteli senis ir prisideda prie ausies mažą tarsi kriauklelė ranką.

— Suvaikėjęs, — sako Daujotas, kresnas, ūmaus būdo vyriškis.

Senis šasteli tarsi išgąsdintas žvėriūkštis.

— Matai, girdi, — prataria Dravakolas.

— Koks tu pastabus, — sako Kristupas.

— Kai reikia, aš viską pastebiu.

— Niekai toks tavo pastabumas. Savo krypties tu gyvenime neturi. Kristupas eina prie senio nešinas skardinuke.

— Še, išgersi.

Tas purtosi — nė iš tolo, tačiau ranka pati tiesiasi. Išgeria.

— Senatvė, ko benorėti, — sako Kristupas. — Visi mes senatvės sulauksim.

Vyrai stoviniuoja prie žaižaruojančios krosnies. Rudavičius šiūpteli keletą piltuvų anglių, ir liepsnos atšvaitai šokteli ant sienos. Veidai išpilti prakaito. Rudavičius perbraukia per kaktą ranka. Jau daug metų, kaip jis kursto tą krosnį. Įpylęs anglių, stovi žiūrėdamas į krosnį, ir ugnies atšvaitai plazda liepsnos išėstame veide. Aukštai užsimodamas kirviu, skaldo malkas Vanagėlis. Puch... puch...

— Reikėtų ir jam nunešti, — pasiėmęs butelį, Kristupas išeina kieman.

— Blogai, jeigu varyklą uždarys, — sako padėdamas piltuvą Rudavičius.

— Jie kaip dievo užantyje gyveną, — šniaukroja pro suplotą nosį Dravakolas.

— Ar užkandos turim? — klausia sugrįžęs Kristupas. Rudavirius išvynioja skilandį, duoną...

— Vieno aš tau pavydžiu — žmonos, — sako Kristupas.

— Nepavydėk, nes dar nežinai, ką rastum... — atsiliepia kažkas.

Liepsnos atšvaitai plazda ant mūro sienų. Vyrai užkandžiauja. Kvepia kmynais ir česnaku. Juzukas nugurkia seilę, o su juo ir visi vyrai — gurkt gurkt... Atsignybia po gabalėlį, mintyse regėdami moters rankas, kurios malė, kimšo šią mėsą. Graži tai yra moteriškė, patinka ji Kristupui. Tačiau Rudavičiaus akys liūdnos, ir tiek.

— Visos jos geros, kol miega, — sako Dravakolas.

— O tu iš kur žinai? — klausia Kristupas.

Dravakolas vaiposi neišmanydamas, kaip atsikirsti. Užlipę kopėčiomis, jie įsitaiso ant krosnies. Rudavičius patikrina lauko duris.

— Einu ir Vanagėlį pakviesiu, — sako Kristupas.

— Ko tu vis dėl to Vanagėlio galvą suki? — stebisi Rudavičius. — Bene jo nepažįsti: bemat direktorius sužinos.

— Atsiras kas pasako ir be jo, — Kristupas žvilgteli į brigadininką Aigulį, kuris ką tik užlipo ant krosnies. Glebi, ne tiek iš alkio, kiek iš įpročio žiaumojanti maistą burna, mažos blizgios akutės. Apsimeta nieko nematąs, negirdįs. Apkūnus, apsitempęs vatinuku išsproginėjusiomis siūlėmis. “Tavo dainelė jau sudainuota”, — galvoja Rudavičius.

Visi žino, kad Aigulio žmona išėjo pas kitą, ir tas žinojimas apsprendžia jų požiūrį į šitą vyrą. Aigulis valgo į nieką nekreipdamas dėmesio. Godžiausiai kemša Dravakolas. Pirmas jisai prie darbo, pirmas kalboje, pirmas ir čia. Ten, kur darbuojasi Dravakolas, kitiems nėra kas veikti. Tikroje žodžių marmalynėje murkdosi jo liežuvis. Jo šnekoje atgyja visi žodžiai, kokius tik yra girdėjęs. Tai ne tiek gyvo žmogaus kalbėsena, kiek kažkokia tarškanti, blerbianti mašina, perrėkianti kastuvų, kūjų ir kirvių bildesį. Nėra rusiško žodžio, kurio jis nebūtų ištaręs lietuviškai, nėra lietuviško, kurio nebūtų ištaręs rusiškai. Ten, kur darbuojasi Dravakolas, Kristupas negali dirbti — ausys plyštančios. Gailestį jam žadina šis geras ir darbštus sūnėnas. “Ant tavo pečių, — yra jam sakęs ne kartą, rodydamas į dvarvietės pastatus, — ir šituos rūmus surentė. Ir tą jaują, kur tavo prosenelius baudžiauninkus plakdavo”.

Darbu visus Dravakolas nustelbia, nustelbia ir keiksmais. “Dravakolas!” — pagiežingai šnypščia kažkas. “Dravakolas, — su širdgėla ištaria Kristupas. — Kuo sunkesnį darbą jam sugalvokit — jis padarys!” Dravakolas — tai varganas Kristupo šešėlis: negailėdamas savęs, jaunystėje ir jis ridinėjo akmenis, tampė rąstus... “Dabar kitokie laikai, Daukinti”, — pasakytų Juodka. “Aš ir pats žinau, degtindary”, — atrėžtų Kristupas.

Juodkai labai nepatinka, kai jis taip pavadinamas.

Vyrai tebeužkandžiauja — putli šiltutėlė Aigulio ranka, tvirta Juodkos, tyliai, atsargiai gnybianti duoną Rudavičiaus, dosni, peninti savo vaiką Kristupo, ir dar kažkieno vikri, beveik nepastebima, vis gardesnį kąsnelį pasičiumpanti. Ir akys. Kažkieno budrios, stebinčios juos visus akys...

Jau sutemo. Šilta čionai ir jauku. Ugnis apšviečia jų veidus, girdėti, kaip taisosi kampe guolį senis Darbėnas. Gal ir Rudavičius liks nakvoti, kartais čia permiega ir Kristupas...

— Še, Juzuk, — duoda sūnui skilandžio Kristupas. Žodis “Juzuk” vaikui lyg pliaukštelėjimas per nuogą užpakalį. Jis jaučiasi besąs vyras — sėdi su vyrais ir elgiasi kaip jie: jeigu išgerti pasiūlytų — išgertų...

— Imk, imk, ko sarmatijies? — sako Rudavičius.

— Niekaip aš negaliu šito vaiko suprasti, — pradeda šneką Kristupas, — pašauk — neatsilieps, rausta, gūžiasi, lyg savo tėvo sarmatytųsi.

Juzuką išpila prakaitas.

— Negerai, vaike, — purto galvą Rudavičius. — Tėvą reikia mylėti. Tėvas tik vienas. Niekas tavęs taip nemylės, kaip tėvas...

— Lakūnu aš jį išmokysiu, — giriasi Daukintis.

Rudavičius paniursta: blogai mokosi jo dukterys. Tačiau nebus lakūnu ir Juzukas: jis mėgsta piešti, ryte ryja knygas... Kol kas ir pats gerai nežino, kuo bus, bet kada nors jie dar paminės šitą vaiką, sėdėjusį su jais katilinėje ant krosnies, ir jau dabar jo laukiančios šlovės atspindžiai siekia jų veidus, žaidžia ant sienų, nelyginant didelio žaizdro liepsnos. Regi jis juos tarsi iš didelio laiko atstumo, — žiūri, stengdamasis įsidėmėti visų jų bruožus. Gerklę gniaužo susijaudinimo spazmai. Taip taip, kada nors jį paminės, supras, kas tarp jų sėdėjo, kas, kad dabar jo beveik nė nepastebi.

— Per aukštai skrajoji, Daukinti, — sako Rudavičius. — Geriau pažiūrėtum, kas po tavo kojom.

— Tas pats, kas ir po visų: duobė, — sako Kristupas.

Iš tikrųjų skrajoju aukštai, galvoja jis. Vienintelė mano viltis — šitas vaikas. Vis klausiu save, kas jo laukia, kas bus. Neramu man, kad jis toks tylus, vis nuošaly, tik žiūri, stebi, klausosi...

Įpratęs visur pirmauti, labiau už viską vertinantis smarkumą, Kristupas niekaip negali pripažinti tokių vaiko privalumų. Norėtų jį kitokį regėti, tokį, kad kiekvienas jo krustelėjimas šaukte šauktų: tikrai, aš būsiu lakūnas.

Vaikas jau yra matęs lakūnų, sparnais apsvilusiais. Argi ne vienas iš tokių yra jo tėvas? Nujautimas jam kužda, kad dabar čia labiausiai reikia kažko kito, ir svarbiausia — kad žodžiai nuo darbų nesiskirtų, nes visur čia tik girtas vapėjimas, paikos svajonės... Jis nori gyventi kažkuo, kas būtų tvaru, prasminga. Jau aišku, kur nuvedė jo tėvą lengvabūdiškumas. Juzukas gyvena taip, tarsi žinotų, kad yra kažkas svarbiau už visa, ką vertina, kuo gyvena suaugusieji.

Vaikas darbštus, bet ūkio darbai jo netraukia. Ne paskutinis jis bendramečių draugijoje, bet ir ne pirmutinis. Tačiau ir tokio vaiko gyslose tvinkčioja išdidumas, gal net didesnis nei reikėtų. Taip, jis bus, galvoja apie save trečiuoju asmeniu, bus mokslininkas ar poetas. Kažkas tikrai bus, nėra abejonės.

Gyvybė, plazdanti Daukinčių giminės gyslose, jau išseko, išsisėmė. Ji turi plūstelti su galingesne jėga arba... visai užgesti. Gailestį ir gėdą Juzukui žadina tėvo gyvenimas. O kas gi yra jo dėdės — Kazimieras, Konstantas? Visą laiką jie traukėsi atatupstom, bet išdidžiai postringaudami; traukėsi, kol buvo prieita riba, ties kuria susitelkė įžeistas išdidumas, nusižeminimas, klasta, graužatis — visa, kas pažadino beprasmišką Kristupo maištą. Užtenka postringauti, tuščiai skeryčiotis, užtenka, užtenka! — šaukia be garso vaikas. Užtenka dėtis tuo, kuo nesi! Kas nors čia turi pakilti, išsitiesti visu ūgiu. Duotų šiam vaikui žebenkštišką dėdės Kazimiero suktumą, įdėmią Konstanto akį, pragaištingą šventišką tėvo gerumą, ir tai čia dar kažko stigtų: stigtų jo motinos giminės nuožmumo, prieraišumo seniems papročiams, išmoningų dėdės Povilo rankų, kurios išdrožinėdavo iš medžio piktas susisukusias figūrėles, stigtų godaus skalpelio grybštelėjimo, skrupulingumo, idant niekad nenukryptum nuo to, kas kartą buvo tavy užplanuota.

Jau dabar širdies gilumoje Juzukas juos niekina: per menka ir per maža tai, ką jie daro, kuo gyvena. Niekas čia jam negali būti pavyzdys; jau dabar yra svetimas jiems, jis, labiausiai suaugęs su jų kamienu, bet labiausiai nuo jo atitrūkęs.

Gal jis ir iš tikrųjų bus lakūnas, pagalvoja Rudavičius, nužvelgdamas vaiką. Jeigu tėvas taip mano — gal ir bus... Aš ne manau, aš žinau, sako sau Daukintis.

Vaikas pakirsta iš savo minčių. Apie ką jie šnekėjosi patylomis? Kodėl staiga susižvalgė? Kas čia buvo?

Aigulis kemša skilandį, žvilgčiodamas į Juzuką blizgiomis, išsprogusiomis akutėmis, kažkoks grasus jo žvilgsnis — lyg kas jį būtų įžeidęs. Rudavičius kažką jam šnipšteli, parodydamas į vaiką. Šis supratingai linkteli. Padrikai šūkčioja Dravakolas — kaip visuomet jo balsas toks, tarsi nuo kažko gintųsi. Aigulis tebekemša skilandį.

— Žiūrėk nepasprink, — sako jam Kristupas. — Paskui Dravakolas darbo turės, bet ir jis nė su basliu neatkrės.

— Tu irgi... šituo kąsneliu, — parodo į vaiką.

Senis galų gale pasiklojo migį ir atsigulė. Lange spindi didelės rupios žvaigždės, ant sienų šokinėja liepsnos atšvaitai. Šilta jam bus čia.

— Aš išeinu, — Juodka nusišluosto laikraščio skiautele rankas ir lūpas. — Tyliai, kad nė muselė. Jei ką išgirsiu — klius visiems. Po pusvalandžio kad čia nė vieno nebūtų. Sutarta?

Rudavičius linkteli, apvaliose Aigulio akyse žybteli pašaipa, tačiau jas netrukus vėl aptraukia vangumo plėnys.

— Mano, kad mes kvaileliai, — sako Aigulis.

— Apie ką tu? — klausia Rudavičius.

— Visuomet jis taip mįslingai kalba, — sako Kristupas. — Bet manau, kad jau laikas baigti vaidinimą.

— Ir tu, Daukinti, bijai? — klausia Aigulis.

— Aš?! — nustemba Kristupas. — Ko gi aš galėčiau bijoti, pasakyk? Tavęs? Kam tu dabar tarnausi?

— Jau žinom: greitas tu visus po velnių pasiųsti, bet atsargiau.

Štai ko aš labiausiai nemėgstu, galvoja Kristupas, žmonių, kurie visokiausiomis užuominomis gąsdina.

— Visa tavo laimė, — sako Aigulis, — kad tu daug turi užtarėjų.

Palenkęs galvą, lipdo duonos trupinėlius. Didelė atsakomybė slegia Aigulio pečius, jis turi visur būti, visa matyti.

— Į tavo sveikatą, globėjau, — sako Kristupas, ir vyrai tik dabar pamato, kad Aigulis dėvi odinėmis kelnėmis, o jo dešinė ranka kišenėje.

— Dėl manęs galite nesijaudinti.

— Ranką iš kišenės ištrauk, — paliepia Kristupas.

Nesuprantamą rolę vaidina spirito gamykloje šitas žmogus. Vieni jo privengia, kiti prie jo lipte limpa, akyse jam meilūs, o už akių paskutiniais žodžiais deda, nors niekas dorai nežino už ką. Aigulis atsistoja — dar vieną kvortelę atnešiąs.

— Vis vien ryt poryt šią varyklėlę uždarys, — Aigulio veidas tampa kažkoks moteriškai apvalus, piktdžiugiškas. Norįs, kad jo blogu žodžiu neminėtų.

— Ne be jo pastangų šitos reformos, — sako Rudavičius, kai Aigulis išeina.

Dravakolas ima keiksnotis: šitas šuo, pinčiukas, leghornų veislės gaidys bepautis... Visa, kas kada buvo apie Aigulį pasakyta, dabar teka iš Dravakolo lūpų kaip srutos.

— O tau kuo gi jis užkliuvo? — nustemba Kristupas.

— Tu jį dar užstoji? — širsta Dravakolas. — Nežinai gal, ką jis yra apie tave pasakęs?

— Maža koks žodis kartais išsprūsta.

— Nesuprantu aš tavęs, Daukinti, — sako Rudavičius. — Jis pila ant tavęs pamazgas, kanda iš pasalų, o tu jį teisini.

— Nejaučiu aš jam jokios neapykantos ir netikiu, kad jis man bloga linkėtų — aš jam to nelinkiu.

— Šito niekas neklausia.

Dravakolas tebeplūsta Aigulį. Tai yra grynas nesusipratimas: gal kam Algulis ir rezga pinkles, kviečia komisijas, bet tokiems kaip Dravakolas nieko blogo jis padaryti negali.

— Paikas tu esi, lengvatikis, — sako sūnėnui Kristupas. — Nematei, nežinai, o šneki. Gal kaip tik už tokius kaip tu jis eina? Gal jis anaiptol nėra toks blogas, tik nelaimingas žmogus — kur jo šeima, kokie vėjai jį čia atnešė. Ką tu supranti, žinai? Nesi į jo kailį įlindęs.

Šie žodžiai nuaidi kurčioje katilinės tamsoje.

— Eik krosnį pakursi, prigeso, — liepia Kristupas Rudavičiui.

Plačiame lange žėri juoda, anglimis apnešta kovo naktis.

— Visi mes lengvai galim pavirsti Aiguliais, — samprotauja Kristupas. — O tu, Dravakolai, pirmas. Tau tik ką nors pažadėk, parodyk, ir imsi šliaužioti, meilintis. Ir nė kaltės nejustum. Visi geručiai, kol ragų neįgauna.

Sunkiai girgždindamas laiptus, užkopia pas juos Aigulis. Pridusęs, veidas išbalęs.

— Širdis, — atsisegioja vatinuką ir kareivišką švarką, atsišlieja į kaminą. Burna gaudo karštą ir tvankų orą.

Rudavičius įdėmiai žiūri į jį, paskui ima iš jo rankos butelį ir taria:

— Pats, girdėjau, neblogas žmogus esi.

— Kas gi taip sugalvojo?

— Taryba, — sako Kristupas.

Visi nusijuokia.

— Nežinojau, kad čia kokios tarybos esama.

— Daug ko tu nežinojai...

— Ar Feliksas irgi į tą tarybą įeina? Ir Kristupas, tas senas streikininkas ir mitinguotojas?.. — Aigulis žvilgteli į Kristupą, lyg norėtų pasakyti, kad žino apie jį kažką daugiau, tik niekam to nėra prasitaręs.

— Ranka ranką plauna, — sako Rudavičius.

— Ar jau geriau? — klausia Aigulį Kristupas.

— Geriau.

Aigulis išgeria taurelę ir įremia akis į Dravakolą.

— Tokios tokelės, Feliksai. Sakai, tarybos, kurios subyra, kai kuriam iš jos narių pasiseka, ir kurios pradedamos kurti po nesėkmių?

— Ne visuomet. — Kristupas įsižeidęs.

— Tai tu, Dravakolai, — Augulis palinksta į priekį, — visuomet esi taryboj — taryboj, kuri nieko nereiškia.

— Dravakolu jo nevadink, — sako Kristupas, kuris pats davė tokią pravardę sūnėnui.

Feliksas kažką ima pro suplotą nosį šniaukroti, bet Aigulis jį pertraukia:

— Palauk, aš dar nebaigiau. Taryba, kurios kiekvienas narys prisiplakėlis... Bet kurgi tavo linija, Feliksai Dravakolai?

— Į kokią čia dabar sueigą mus šauki? — sako Kristupas. — Anksčiau, dar prieš karą, kai aš skardos gamyklėlėje dirbau, ateidavo pas mus agitatoriais vadinamų žmonių ir šitaip šnekėdavo: kam jūs dirbat? Kaip jūs dirbat? Kiek jums moka už tai? Sakydavo, kad mes aukščiau turime kelti galvas, reikšti savo teises. Anksčiau dažnai pas mus tokių žmonių apsilankydavo...

— Reikia ir dabar taip šnekėti, oi reikia, — sako Aigulis.

— Streiklaužiai mes, ar ką? — klausia Kristupas. — Matai, žmogui reikia guminių batų, kombinezoną išrašyk... Juk profsąjungos pirmininkas esi. Išrašyk! O tu jį vadini Dravakolu, nors jis už dešimtį darbininkų atidirba.

— Ar padavei pareiškimą, aš tau sakiau? — klausia jis Feliksą.

— Kad jis gal nė rašyti nemoka.

Stoja nejauki tyla, kurioje jie sąžinėmis šnekasi su Dravakolu. Kristupas pats jį čia įtaisė. Kartu jie išeis, jeigu varyklą uždarys. Visam laikui išsiskirs jų keliai. Visų jų keliai išsiskirs.

— Ar išrašysi? — klausia Kristupas Aigulį.

— Gerai jau. Tebus, kaip tu nori. Bet žinokit: greitai šita karvutė užtrūks.

— O pats kurgi dėsies? — klausia Rudavičius.

— O! Mano kelias dar ilgas, — toks Aigulio atsakymas.

Visi jie yra įpratę apie mažiausias naujoves spręsti iš Aigulio žodžių: apie ką jis užsimena, į ką atkreipia dėmesį, anksčiau ar vėliau pasidaro svarbu. Savo jis visuomet pasiekia. Ir ne iš direkcijos kabineto tos jo žinios, o iš kažkur toliau. Nesuprasi, kas Aigulį remia, iš kur ta slapta galia ir pasitikėjimas, kurį jauti kiekviename jo žodyje. Jo tonas kartais būna grūmojantis. Jie dažnai girdi, kaip jis sako: “Mes dar pažiūrėsim... Mums nereikia...” Nors ir silpnas, švogždžiantis Aigulio balsas, bet tokie žodžiai nuskamba gana įspūdingai, sakytum jau vien pridusęs kvėpavimas teiktų jam kokios paslaptingos galios. Vyrai dažnai mato, kaip jis kontoroje kremta tabletes, užgerdamas drungna arbata iš termoso. Aigulis niekad neskuba. Ilgai tyrinėja visokius kvitus, dokumentus. Pažiūrėjęs į jį iš šalies, gali pagalvoti, kad nėra taikesnio ir nenuovokesnio darbuotojo už jį. Jis traukia gerumu, bet tas gerumas kažkoks lipnus. Šnekama, kad savo šiltomis, putlokomis rankomis ne vieną jis yra taip paglostęs, kad ilgai, oi ilgai jį prisimins. Tačiau viena Aigulis, be abejo, mėgsta. Jam patinka, kad visi jaučia jo galią, patinka, kad jo vengia. Suktas jis kaip lapė, sako vieni. Tikras musgaudis, tvirtina kiti. Treti jį vadina unguriu. Tai vienintelis žmogus, kurio jie niekaip neįstengia perprasti iki galo ir todėl pasisaugo.

... Kalba kaip visuomet ima suktis apie politiką — jie mini Kremlių, Čerčilį, Trumeną, šneka apie bakteriologinį ginklą, kolorado vabalą, Korėją... Šneka, kad daug kas dabar turėtų pasikeisti, ir cigaretės virpčioja jiems tarp pirštų.

Išsiskirsto su žybčiojančiomis tamsoje cigaretėmis, tyliai prasilenkdami siaurutėliuose koridoriuose, nusikabina nuo sienų suodinus drabužius, pasiima nušiurusius portfelius, išsiskirdami paspaudžia vieni kitiems rankas...

Kovo naktis šviesi ir gaivi. Aukštybėse dega milijardai žvaigždžių, upėje šiugždėdamas plaukia ižas, bubsi iš pajuodusio vamzdžio spjaudydama žiežirbas elektrinė. Žinau, galvoja Kristupas, jaučiu slapčiausias gijeles, kurios sujungia žmones ir išskiria. Žinau, kaip Aiguliui blogai.

Jie praeina pro elektrinę, pasuka palei upę, kur plaukia ižas. Toli, Trumbatiškio stotelėje, ūkteli traukinukas, ir visi stabtelėję pasiklauso. Paskui Kristupas kažką ima karštai aiškinti brolvaikiui, kuris eina panarinęs galvą, sunkiai jo žodžius tesuprasdamas, bet linkčiodamas sulig kiekvienu žingsniu.

Jiems iš paskos lapsi Juzukas.

Seniau jie dažnai taip susiburdavo prie krosnies. Tačiau šis susibūrimas buvo paskutinis. Po keleto dienų visus apskriejo žinia, kad areštuotas spirito varyklos direktorius.

Regėdavo jį retai. Dažniausiai lipantį iš “gaziuko” ar į “gaziuką”. Visuomet su išsipūtusiu rudu portfeliu, ilgu paltu, plačia kailine apykakle... Kažkuo jis panėšėjo į gydytoją. Turėjo įprotį visiems kaišioti ranką — net ir Juzukui.

Sklido visokios kalbos. Vieni šnekėjo, kad kažkas nešvaraus išaiškėję jo praeityje, kiti, kad esą surasti dideli išeikvojimai. Visi perkratinėjo atmintį, iš naujo apgalvodami, ką direktorius kada yra kam pasakęs.

Prasidėjo komisijos, šaukimai į teismą. Tikrino, plombavo mašinas, sandėlius — jau kitą rylą Kristupas rado savo salyklinę užplombuotą. Žmonės stoviniavo būreliais, spėliodami šiaip ir taip.

Visus reikalus tvarkė Juodka, piktas ir nešnekus. Pridusęs ir pagyvėjęs lakstė paskui jį Aigulis.

Kone trejus metus išdirbo toje varyklėlėje Juzuko tėvas. Vaikas ilgai prisimins salyklinę žemomis lubomis, pilną garų, karštą daigyno kvapą ir kaip gražiai tėvas iššlavinėdavo tarpueilius, paskui, sudėjęs į kampą savo įrankius, prisėsdavo ant suoliuko užkąsti, ką būdavo atnešęs Juzukas; prisimins tėvo guminių batų kvapą, kvapą prakaito prisigėrusių drabužių, liūdnas Rudavičiaus akis, kai jis, pasirėmęs piltuvo, būdavo, žiūri į ugnį, prisimins Dravakolą, jo šniaukrojantį balsą, tepaluotus laikraščius, kuriuos jie ten skaitydavo leisdami per rankas arba prašydavo, kad vaikas paskaitytų; prisimins jų pokalbius suodinoje katilinės duobėje ir tuos vidurnakčius, kurie pasitikdavo už spirito varyklėlės durų, vidurnakčius su tolimu traukinuko klyktelėjimu — beribę kitų ir savo gyvenimo erdvę jam brėš šis garsas.

DRAUGAI

[1]

Tą žiemą Juzukas susidraugavo su Maldonio Albinu. Kai Albinas su tėvu pirmą kartą atėjo į mokyklą, visi vaikai išlėkė pasižiūrėti. Maldoniukas, — taip jį vadino, — smulkutis, aukšta išgaubta kakta, smailėjančiu veidu, žvilgčiodamas į juos išgąsdinto žvėrelio akimis, pervedė tėvą nuščiuvusiais mokyklos koridoriais, garsiai kaukšėdamas medinukais, ir, sustojęs prie krosnies priešais mokytojų kambario duris, ėmė laukti skambučio. Ištįsėlis Dilbys, šnirpščiodamas nosimi, kelis kartus apie jį apėjo, nužvelgdamas nuo galvos ligi kojų, ir visi matė, kokie sutrūkinėję, perdžiūvę Albino kailinukai, kuriuos pačiupinėjo rašaluoti Dilbio pirštai. Tačiau vaikas to nepaisė: žvelgė pro langą, kur virš baltos varpinės žaibo nuskeltu bokštu lyg pabaidytos sukosi varnos. Virstelėjo durys. Nešinas dienynais ir persišviečiančiu skrituliu, kurį įsukus pasigirsdavo sausas trakštelėjimas — elektros iškrova, — išėjo fizikos mokytojas. Tarpduryje jis dar kažką pasakė kvatojantiems mokytojams ir, krestelėjęs juodus žvilgančius plaukus, kurie vis krito ant akių, pasuko į ketvirtąją klasę. Garmėdami pro duris, vaikai dar spėjo pamatyti, kaip jis nustebo išvydęs tuos žmones, pastojusius jam kelią.

Sėdėjo atsivertę vadovėlius, kai jie trise pasirodė klasėje. Tėvas traukė sūnų atgal, bet šis veržėsi į klasę, kišo mokytojui knygas bei sąsiuvinius ir šūkaliojo: ne, jie turį jam suruošti egzaminą. Jis viską mokąs, suprantąs, jie privalą.

— Žiūrėk tu man! — nusistebėjo šluostydamasis kreiduotą rankovę mokytojas ir nusijuokęs paėmė aptrintą vadovėli.

Vaikas lyg alkanas puolė prie knygos. Skaitė be atokvėpio, vis greičiau.

— Aš tik keletą raidžių jam parodžiau, — lyg teisinasi tėvas.

Paskui, išsprendęs keletą uždavinių, Maldoniukas šastelėjo suolan ir įsmeigė akis į lentą.

Visi staiga pajuto, kad nuo šiol mokytojų akys kryps į tą vaiką žirklėmis iškandžiota galva. Jis įsiveržė, vienu ypu nušluodamas ilgą jų metų triūsą. Ir, rodės, dar labiau susiplojo sodininko sūnaus Gelažiaus galva, Vitas alkūne pridengė pratrintą sąsiuvinio lapą, kažkas įnirtingai suskato graužti pieštuką, o Juzukas, prisiplojęs prie suolo, įelektrintu gintariniu plunksnakočiu gaudė smulkutes popieriaus skiauteles; įrėmęs niūrias akis į lentą, sėdėjo Dilbys, jo ilgos, sunkiais medpadžiais apautos kojos, rodės, dar labiau užgriozdino siaurutį tarpą tarp suolų. Visi staiga pasidarė budresni, kažkam pasiruošę, ir ilgai kuždėjosi dvi pirmajame suole sėdinčios pirmūnės — Marytė ir Bernadeta.

Albinas beveik niekad nekeldavo rankos, paklaustas atsistodavo ne iš karto, nenorom, apsimesdamas nenugirdęs klausimo; atsakinėdavo beveik su apmaudu — kam jį trikdo tokiais niekais. Jeigu klausimas būdavo vaikams negirdėtas, visi instinktyviai gręždavosi į jį. Kai kiti sutrikę lūkuriuodavo ar traukdavosi atatupstom, jis puldavo priekin, ir pirmūnė Marytė kažko labai įsižeisdavo.

Jis visur stengėsi būti pirmas ir tūždavo, jeigu kas greičiau už jį nutverdavo kamuolį. Apmaudingai stumtelėjo Juozą, kurį fizinio lavinimo mokytojas pastatė pirmoje gretoje, nes buvo kiek aukštesnis. Albino netrikdė nei kandūs žodžiai, nei juokas, nors pašiepdavo jį vaikai, ypač Marytė, kiekviename žingsnyje. Jis anaiptol nekėlė susižavėjimo, ir vėliau Juozas gerokai nustebs išgirdęs suaugusio Albino prisipažinimą, kad visą laiką jis jautėsi esąs Kvazimodas. Bet kur buvo tie varpai, kuriuos įsupdavo luošys? Kur jo skaisčioji Esmeralda, kurią apglėbęs kuprius numirė ir po daugelio metų giliame katedros rūsy žmonės surado jų griaučius, — ši knyga, kurią Albinas skaitė ganydamas aveles, jį sukrėtė.

— Žiemių vėjas, — sako Albino motina, — todėl taip greitai išaušta gryčia, — ir, pakreipusi puodynę, žiūri primerkusi trumpareges akis, gal dar užsiliko pieno lašelis — vaikui paduos.

Jų gryčioje visuomet šalta, ir tėvas, mažas, pagiežingas, per dienas kiurkso ant krosnies, vartydamas išgeltusias maldaknyges ar laikraščius, kuriuose daug rašoma apie kolūkius, karą Korėjoje, kolorado vabalus, atominę bombą. Žodis “amerikonai” dažnai yra tariamas šioje gryčioje. Albinui tai karikatūriški, putlūs, apvaliais pilvais žmogeliai, apsikaišę pistoletais ir bombomis, timpčiojantys už siūlelių liesas marionetes ir patys timpčiojami Dėdės Samo. Net koktu, kokie bjaurūs, menki ir atgrasūs. Kažkuo supelijusiu, išdvisusiu, kaip ir niekad nevėdinamos jų gryčios kvapas, apiplyšę popieriai, kuriais išklijuotos sienos, tėvo maldaknygės, trenkia tas žodis; net šleikščiai koktus graboriaus Krukelio biznis. Amerikonas, šetonas, nevidonas, ponas... Tokių žodžių seką Albinas išpyškins per pamoką, kai mokytojas paprašys pasakyti daiktavardžių su šiomis priesagomis. Tai žodžiai iš kasdieninio tėvo žodyno, žodžiai, pašvinkę lenkmečiu, davatkynais, škaplieriais. Supelijusių eglišakių traškesys, pragaro liepsnos, velniūkščių kvatojimas — išsiviepę, atstatę ragus, jie čirškina ant šakių ar iešmų pasmeigtus žmogeliukus.

Mažytės, bet godžios fanatizmo liepsnelės šmėsčioja ir primerktose tėvo akyse. Paskutiniai inkvizicijos laužai. Galilėjus, Džordanas Brunas (Albinas jau yra skaitęs apie juos). Tėvas gąsdina jį ir motiną pragaro liepsnomis, gąsdina, kad ateisią amerikonai. Albinas matuoja duobėtą aslą šauniojo kareivio Šveiko žingsniu ir skanduoja: amerikonai, ponai, šėtonai kaip tarakonai. Ir jo juokas visai ne vaikiškas. Kažkas beprotiška yra jo tėvų gyvenime. Tie putlūs, juokingi žmogiūkščiai — tėvo gerieji gnomai: ateis čia, nubaus jo priešus, nepaklusnų vaiką pamokys, stogus užlopys, pamatus užkamšys, galvijus pašers. Viską padarys gerieji gnomai, nė nuo krosnies nulipti nereikės. Maldonis įpratęs, kad už jį dirbtų kiti. Pats nė piršto nepajudins. Anksčiau jis samdydavosi tarnus, paskui kuriuos sekiodavo ir komanduodavo. Komanduoja ir dabar, nors niekas jo nebeklauso.

Gaižiai per mažą gelstelėjusį dantuką nusispjovęs, Albinas sėda prie knygos, ir čia jį tarsi apglėbia kažkieno meilios rankos.

— Albinuk, mano vaikeli, — gieda plonas motinos balsas, bet vaikas ją atstumia, nors ne taip seniai, būdavo, glaudžiasi prie jos įdubusios krūtinės, ir reumato susuktos rankos dar prisimena jo kūnelio spurdėjimą ir šilumą. Stverioja, būdavo, vaikas visokius daiktus, rodo piršteliu, bet tada motina geriau jį suprato nei dabar, kai jis žmonių kalbą išmoko.

Jis rašinėja į redakcijas laiškelius. Jam labai svarbu visa, kas darosi pasauly. Neabejoja, kad kažkur yra teisybė, kuri ir jo, mažo vaiko, neaplenks. Vakarais, prigludęs prie seno išklerusio imtuvo, kurį rado apleistoje klebonijos palėpėje, gaudo žinias, įgudusia ranka varinėdamas rodyklėlę — juodą tolimiausių miestų klajoklį, kuris atbrenda iki jų slenksčio per pusnis, kaip atbrenda ir kuprotas laiškanešys Strazdelis, kas dieną čia atnešantis spaustuvės dažais kvepiančius laikraščius.

Minutėlę rodyklė stabteli ir pasiklausiusi sprunka šalin, smigdama į žiburiuojančius miestus, į tylos duburius; išnirusi braunasi per metalinį džeržgesį, spygavimą, piktą amsėjimą ir balsus, kurie, lenktyniaudami vieni su kitais, stengiasi jam kažką įpiršti. Rodyklėlė, virpčiodama nuo triukšmo, slenka toliau. Staiga visa užlieja skambus žalsvumas. Skamba smuiko melodija, mėnesiena...

— Ar tu eisi miegoti, ar ne? Va kai paimsiu šluotą! — sumurma nuo krosnies tėvas. Vaikas krūpteli, pritildo radiją.

... Už lango siaučia kvatojas pūga: prišoka prie lango, pažeria į stiklą sniego ir nurūksta nuvilnija į pamiškes. Vaikas pagalvoja, kad niekas apie ją nėra gražiau parašęs už didįjį rusų poetą Aleksandrą Puškiną. Magiškai skamba jo vardas ir pusiau tesuprantami posmelių žodžiai. Aprūkusios lempos šviesoj lyg pakerėtas Albinas žvelgia į jo portretą: snūdžios didelės akys, ranka paremtas veidas. Rodos, tebesiklauso pūgos...

— O dabar, — girdėti nuo krosnies tėvo balsas, — paskaitysim Mato evangeliją.

Erškėčių dygliai, piligrimų keliai, nusidėjėlių atgailos; jie plakė save rimbais ir vielomis, šliaužė keliais, marino kūną badu, pūdė rūsių drėgmėj, idant išvarytų iš savęs velnią, kuris tūno giliai, klastingas jis, pačiu angelu gali pasiversti, o vargas mums, nuodėmingiesiems...

— Klaupkitės! — šaukia vienos seniausių šiame krašte bažnytėlių maršalka, ir jo rūbai sužėri smaragdu bei safyrais.

Mažas tironas, bet kad jam kas paklustų, jis turi šnekėti ne savo, o kažkieno kito, didelio ir galingo, balsu. Didžiojo atpirkimo vardan, amžinojo gyvenimo vardan, alkstančiųjų ir trokštančiųjų vardan gąsdindamas pragaro baisybėmis, skamba jo balsas.

Bet baisioji dievo galybė vaiką jau nebe taip gąsdina. Artėja šventės, ir iš visų kaimo kaminų vilnija dūmai. Prie įkaitusių krosnių plūkiasi moterys, sukaliojasi aplinkui mažyliai, gurkdami seiles. Moterys minko tešlą, kepa bandeles. Ne ką davė pirmieji kolūkių derliai, bet šventėms visų aruoduose viena kita saujelė atsiras. Tačiau talpius Maldonio aruodus veltui šlavinėja pelės, uostinėdamos užsilikusius kvapelius. Nedirbo jis kolūkyje nė dienos ir nedirbs — toks jo nusistatymas. Iš pikto keršto kiurkso troboje niekuo nesirūpindamas. Jeigu jie tokie geri, tegu ateina ir pamato, kaip jis gyvena, žemę tegu jam sugrąžina.

Voratinkliai ir nuobodybės plėnys aptraukė čia viską. Tačiau kartais, retomis minutėlėmis, Albino motina atsisėda prie lango ir ima niūniuoti. Niūniuoja monotoniškai, čia plonu, čia šiurkščiu balsu. Kažkoks gūdus tas niūniavimas, nešantis vaiko (o gal ir motinos) godas toli toli, kur noksta rugiai, jų kirsti išėjo klumpėti vyrai, apie kuriuos vaikas žino iš pasakų, legendų, dainų, o gal ir visai tie vyrai netoli, gal ten, anapus upės. Anksčiau, kai buvo mažesnis, motina pasakodavo apie raganas ir laumes, braidžiojančias po pievas ir taip baltai išskalbiančias drobes, taip baltai... — pragysdavo motina, ir kaipgi šis vaikas, kur visa taip apleista, purvina, nesiilgės tų laumių, tų drobių takų, kuriuos jos ištiesia paupiais.

Din dan — sugaudžia miestely varpai, skardendami šaltą saulėtą dieną.

— Žegnokis! — šūkteli nuo krosnies tėvas, ir siaubas nuveria vaiką, nors jis jau seniai nebeklauso tėvo burnojimų, nebetiki dievo.

Kaip pikta lemtis Albinui vėliau vaidensis tos vaikystės dienos apskretusioje, žiemos šviesos užlietoje troboje ir jis pats, alkanas, nusmurgęs, sėdintis vos juntamoje atokaitoje prie knygos, tėvo burnojimas ir mažas vaikas, kuris vieną tokią dieną, virtuvės tamsoje ilgai klebinęs duris, pagaliau įžengė į trobą. Tai būta Juzuko.

Grįžęs iš mokyklos, Juzukas ilgai čiužinėjo prieš Maldonio langus ir stebėjosi, kad čia ant vienos, čia ant kitos kalvos įspaustos slidžių vėžės. Pabandė ir jis, tačiau nebuvo kur įsibėgėti — ne nuo tokių kalnų jis slidinėja su pusbroliais. Užkopęs ant aukščiausio kalno, ilgai žiūrėjo į Maldonio namus; jokio gyvybės ženklo — vakarinio gryčios galo langai buvo užkalti, vienos gonkos užneštos sniegu, kitos, šiaurės pusėje, skendėjo šešėly. Gal jie pro langus landžioja, nesuprasi. Skysta dūmų srovelė liudijo, kad ten gyvenama. Tačiau ne tokie dūmai virto iš kitų kaimo kaminų — tiršti, liulantys, pakvipę šviežiomis bandelėmis. Retkarčiais pasigirsdavo skardūs varpai — baltas bažnytėlės bokštas jam gerai buvo matyti nuo kalvų. Jis spindėjo iškilęs virš tamsiai žalios miško sienos; pamiške, palei upės slėnį, vingiavo keliukas — juo Maldonio vaikas kasdien brisdavo į mokyklą.

Juzuką slėgė nerimas: jis buvo gavęs du dvejetus iš matematikos ir žinojo — jeigu neišspręs rytdienos uždavinių, gaus trečią. Pagelbėti galėjo tik Maldoniukas.

Galop ryžosi, įvažiavo į Maldonio kiemą, nusirišo slides ir, atrėmęs lazdas į apipuvusią tvorą, įžengė priemenėn.

Virtuvėje buvo tamsu. Veidą nuplikino karšti garai. Griūdamas ant puodų, jis dar spėjo nusitraukti nuo galvos kepurę ir pasilabino su kiaulines bulves kapojančia Maldoniene. Kažkoks gyvas padaras išsprūdo iš po jos kojų ir, klaikiai žviegdamas, nėrė šalin. Tai buvo paršelis.

Maldonienė jam atsakė ne iš karto. Jis priėjo prie aukšto, pusiau užkalto langelio, kad trumparegė moteris jį pamatytų.

— Daukinčiokas! — šūktelėjo Maldonienė, dabar jau sutikdama jį kaip seniai lauktą svečią, ir jis iš karto pajuto kažkokį neaiškų savo pranašumą.

Tas jausmas dar labiau sustiprėjo, kai jis buvo įvestas į trobą išdubusia asla, apiplyšusiais laikraščiais išklijuotomis sienomis. Apskretęs stalas, suolai, ėgliais apkaišioti šventųjų paveikslai. Bet kvapas! Toks sudvisęs, slogus. Už lango pasilikusi diena buvo kaip šaltas gaivus oro gurkšnis: balti vėpūtiniai, slėniai, nukloti storu, laumės taukais kibirkščiuojančiu sniegu. Kiek ilgiau vaiko žvilgsnis sustojo ties gėlių krūmo stagarais, kyšančiais iš aukšto vėpūtinio.

Pavasariais Maldonienė pasodindavo keletą jurginų kelmų, pasėdavo aguonų, kurių skaisčios, vėjų išdrabstytos liepsnelės ilgai plazdėdavo žolėse per didžiausius karščius. Jos buvo nelyginant paikos šios moters godos, nelyginant plonas, aitrus jos balsas, kai ji, būdavo, prisimena ką nors iš savo praeities — su Juzuko motina jos gi lankė tą pačią mokyklą, — ištaria žodžius “gimnazija, jaunystė” ir, pridėjusi prie skruosto siaurą ranką, reumato susuktais pirštais, užsigalvoja. Juzukas, pralėkdamas su kaimo vaikiščiais pro šalį, dažnai ją matydavo stoviniuojančią kieme, prie nudžiūvusių obelų ar sunkaus, pajuodusio klojimo drimbančiu žemėn stogu. Kažko ji vis lūkuriuodavo, dairydavosi.

Nebuvo čia daikto, kurio apleistumas nebadytų akių, nors kas tik į šį kiemą užsukdavo, visuomet Maldonienę rasdavo ką nors knebinėjančią. Apie tą darbą ji ir pradėdavo pilną nusiskundimų ir aimanų šneką. Ji buvo lyg tas gandras, kurį Juzukas kartą matė atokiau nuo namų augančio beržo viršūnėje sukrautame lizde: apšiuręs, pliku kaklu, jis vėsčiojo didžiuliais purvinais sparnais, niekaip nebeįstengdamas pakilti iš lizdo, kur kleketavo alkani gandriukai.

Kampe, už mažo, nešvaraus, puodynėmis ir aliumininiais indais apkrauto staliuko, sėdėjo Albinas ir skaitė storą išgeltusią knygą; čia pat gulėjo kita. “Baudžiava”, — perskaitė Juzukas. Lėtai, tarsi sunku jam būtų atsitraukti nuo knygos, Albinas pakėlė akis į jį.

— Ką čia skaitai? — prisiartino Juzukas.

— ”Raitelį be galvos”, — ne iš karto atsakė Albinas ir žvilgtelėjo į motiną. Ši ėmė paskubomis rankioti indus.

Nuo krosnies pasigirdo Maldonio balsas, ir Juzukas staiga suprato, kad nedera kreipti nė menkiausio dėmesio į tai, kas čia darosi, nieko nereikia matyti, girdėti, nes tai neturi nieko bendra su Albinu: Albinas gyvena kažkur kitur, jis čia svetimas. Tėvui prašnekus, skausmas perkreipė Albino veidą, — tą Juzukas pastebėjo.

Lyg slėpdamiesi nuo kažko, jie pasilenkia prie knygos.

— Raitelis be galvos... Gyvas?! — klausia Juzukas. Markstydamasis nuo šviesos, Albinas pasakoja, apie ką ta knyga.

... Laksto po prerijas žirgas su raiteliu be galvos, čia priartėdamas plynaukštėmis, čia nutoldamas tarpeklių keliais, tačiau kanopų bilsmas girdėti iš tolo ir labai ryškiai iš visur matyti arklio su keistu raiteliu šešėlis.

Tokius vaizdus sugėrė Juzuko smegenys su pašvinkusiu pelėsių ir suspausto oro tvaiku, geltonais saulės dryžiais ant sienų ir nešvarumais aplipusio staliuko, ir vėliau visos knygos, kurias jis vartys su Albinu, bus persisunkusios tuo kvapu, ir atgis prisiminimuose ta akimirka, kai jis pirmąkart įžengė į šią gryčią. Ir kažkodėl jam atrodys, kad joje, toje akimirkoje, slypi skaudi, neapčiuopiama, ne vien Albino, bet ir jo paties paslaptis, daug ką jų gyvenime nulėmusi.

Paskui jiedu ėmė spręsti uždavinius. Plačiašonė plunksna skriejo Albino rankoje nestabteldama, nesudvejodama — taip lakstančią plunksną Juzukas tebuvo matęs mokytojo rankoje.

— Bulvių buvo pasodinta tiek maišų... — girdėjo jis Albino balsą, — x bus lygu y... ir jeigu x išreiškiame per y...

Juzuko galvoje visa susimaišė. Jis jokio supratimo neturėjo apie nežinomuosius. Kas tai per daiktas? Kam jie reikalingi? Kaip jais galima žymėti bet kokį skaičių? O tą jam atkakliai tvirtino Albinas (“Įsidėmėk, jais galima išreikšti bet kokį skaičių”). Stengėsi įsidėmėti, bet mintyse regėjo tik maišus, tempiamus rūsin, ir bulves, kuriomis jį baigia užversti iki galvos. Jam padavė bloknotėlį ir pastatė prie aprūdijusių svarstyklių — sverk, žymėk, skaičiuok. Gyvą, matyt, nusprendė palaidoti kažkokiam bulvių rūsy. Belieka paseilinus pieštuką rašinėti skaičius. Kokius? Vien apie vakarienę pagalvojus, gerklę ėmė gniaužyti spazmai — ir vakarienei, aišku, jam duos garuojančių bulvių.

Bijodamas išsiduoti, kur atsidūrė, jis išmoningai linkčiojo galvą ir, prisislinkęs artėliau, kartojo Albino žodžius:

— Šitą pridedame prie to, šitą atimame, o likutį... Bet kur tas likutis? A... šitas. Gerai, važiuojam, dabar aišku, viskas man dabar aišku.

Štai kaip jis turi atmokėti už tą akimirką, kai, atitraukęs akis nuo lentos, įsižiūrėjo pro langą, kur, krėsdama nuo šakelių sniegą, šokinėjo sniegena — mažas žaliom, gelsvom plunksnom padarėlis, sušalęs, alkanas, apkvaitęs, išgeltusiais nuo speigo nageliais, ir giedojo:

Duok, vai-kee-li, man, spar-nuo-čiui,

Menkų truu-pii-nėėlįį... —

traukė ir jis mintyse, visaip ištęsdamas skiemenis ir kraipydamas galvą.

— Daukintis! — riktelėjo mokytoja.

Baltutėlis kaip kreida jis prasibrovė pro suolus ir, žvilgtelėjęs į skaičiais išmargintą lentą, nuleido akis ir jų nebepakėlė. Kai mokytoja suraitė dvejetą, dar kartą pažvelgė pro langą: paukštelis tebebuvo. Kokia neteisybė! Ji pati išmokė tą dainą, o dabar šaukia:

— Tėvą atsivesk! Paskutinį kartą tau sakau — atsivesk tėvą! Be tėvo mokykloje nesirodyk!

— Gerai, nesirodysiu.

— Ką sakai?

— Nieko.

Laimė, Albinas apie tai neužsiminė. Sėdėdami jie dabar ėmė šnekučiuotis apie šį bei tą. Slystelėjusi vakarop saulė maloniai kaitino jiems nugaras. Abu vartė knygas. Albinas traukė jas iš savo slėptuvių — po čiužiniu, už apiplyšusių sienų apmušalų, už šventųjų paveikslų, palubėj, visur jis buvo jų prikaišiojęs. Valteris Skotas, Kuperis, Servantesas, Sviftas, Rable...

— Va šita, — pavėdavo nustėrusio Juzuko panosėj, — iš visų knygų geriausia!

Tačiau šis, žvilgtelėjęs į paveikslėlį, pasipurtė: milžinas, ryjąs mažyčius žmogiukus, kariuomenes, jaučių bandas, laivus, net miestus...

— ”Gargantiua ir Pantagriuelis”, — pasakė Albinas.

— Ir šitokiais dalykais tu tiki?

— Broleli!.. — Albinas pakilo į nepasiekiamas aukštumas. Paskui ilgai skaitė apie mažyčius atkarius gnomus, pančiojančius Svifto milžiną...

Saulė jau buvo nusileidusi, kai jie išėjo pasivažinėti. Prie apledėjusio šulinio prisirišo slides. Vakarinį dangaus skliautą buvo apsėmusios žvarbios liepsnos, dulsvu melsvumu švietė stogai. Dardėdamos vėžėmis lėkė jų slidės. Rytuose tekėjo mėnulis — blyški nuskelta šukė. Skruostus galando šaltukas. Dairėsi nuo kalno ir stebėjosi — kaip gražu! Buvo vienas kitu labai patenkinti. Juzukas parodė į garuojančią upės brastą, prie kurios Anupras varė girdyti arklius, ir abu iš nuostabos šūktelėjo.

Kokios tik liepsnos nelaižė šito dangaus, kokios vizijos neplaukė į šerkšnotas pamiškes, kur ir šalčio dringė, ir ledinis žvaigždžių spindėjimas, ir kietas, aukštas aukštas dangaus skliautas, atkartojantis patį tyliausią garsą!

[2]

... Išeidavo Vizgirda į kiemą ir klausydavosi; išeidavo Konstantas; stabteldavo, tyliai užvėrusi tvarto duris, Vizgirdienė; stovėdamas ant kalvos, dairydavosi po nakties platumas Kristupas; tvaksinčia širdimi išlėkdavo kieman Albinas ar Juzukas ir švilpteldavo, ir tas garsas pranešdavo, kad jie abu yra pasiruošę ilgai slidžių kelionei.

... Ateidavo vakaras, iš girių dvelkteldavo vėsa, nuskaidrindama žemo skliauto žvaigždes; patekėdavo didelis ir sunkus mėnuo, užtvindydamas rytinio krašto miškus rusvu švytėjimu.

Susitelkdavo ten ir debesys. Tačiau pūgos ir viesulai visuomet atlėkdavo iš pietvakarių plynumos, atnešdami stulpais sūkuriuojantį sniegą ar vieškelio dulkes ir išgąstingą galvijų maurojimą; iš ten, kur speiguotais saulėlydžių pavakariais jie išgirsdavo tolimo traukinuko ūktelėjimą, dvelktelėdavo plikinantis speigas, ir visa — stogus, durų staktas ir medžius — ūmai aptraukdavo šerkšnas.

O pavasaris vėlgi prasidėdavo šiaurės vakarų kampelyje. Ten atsiverdavo plačios kovo žaros su pirmuoju pempių klyksmu virš plonu, traškiu ledokšniu aptrauktų kalvų ir pievų, toje pusėje, kur ištirpdavo rudeninės gervės ir saulė, pažadinta tų garsų, smogdavo savo pirmuosius spindulius į ledą.

Ateidavo polaidžio metas, ir laukus užtvindydavo tirštas neperžvelgiamas rūkas, sumaišantis visus garsus į vieną — pratisą žengiančio pavasario ūžesį, apsemiantį visus horizontus. Suputodavo upokšniai, sušniokšdavo vandenys. Stovėdamas prie savo kluono, Vizgirda klausydavosi, kaip upėje bilda lytys. Pasisaugodamas upokšnių, stabčiodavo grįžtąs iš tvarto ar pirtelės Konstantas. Netrukus pasiimdavo kirtiklį ir kastuvą ir eidavo kapoti užsitvenkusio ledo. Kartais jam patalkininkaudavo Juzukas — upokšniai užkirsdavo ir jam kelią į mokyklą.

Kai prasigiedrydavo ir upė jau būdavo kiek nusekusi, išsitraukę iš pakluonės smaluotą valtį, vaikai irstydavosi pievų atobraidose ar karklynėliuose, žvilgčiodami į vandenis, kurių trauka retkarčiais paliesdavo jų valtį. Tada Vizgirdžiokas įremdavo kartį arba stverdavosi medžio kamieno. Kartais iš savo valtelės jie matydavo, kaip ten, sūkuriuojančioje srovėje, iškelia savo šaknis ar viršūnę medis, išsitiesia visu ūgiu ir vėlei drimba į srovę kaip pakirstas milžinas. Vanduo jį bemat nugramzdindavo į dugną, pertempdavo per akmenynus ir užuolankėles, kurių apstu buvo šioje vietoje. Ties Viliūno iškyšuliu, tarsi didžiulė perskrosta aorta, upė ištvindavo į visas puses, tačiau tolimesnis jos kelias buvo tiesus ir lygus. Bet jeigu jų valtelę būtų nors kartą pasigavusi didžioji srovė, kaip medis ji bemat būtų buvusi panardinta į sūkurius.

Baisi buvo ištvinusio vandens galybė. Tačiau vaikai visuomet norėdavo, kad potvynis būtų kuo didesnis, toks, kokio dar niekas nebuvo regėjęs, ir kad dar griausmingiau riaumotų vanduo, versdamas didžiausius medžius ir užtvankų akmenis.

Pavasaris turėdavo ateiti vienu ypu viską pakeisdamas, atsiųsdamas pempes, gandrus ir pažeme šaudančias kregždes, pirmosios perkūnijos ir liūties pranašus; liūties, po kurios pasipils žaluma. Bet prieš tai dar reikėdavo išlandžioti paupio karklynėlius, apčiupinėti išdžiūvusius sąnašynus, apžiūrėti išgraužtas daubas ir skardžius, išbraidyti brastas. Paskui lėks ieškoti pirmosios žemuogės, pirmojo gegužiuko, rugiagėlės, ir, kuris pirmas suras, nuo to klykavimų aidės visi pašaliai ir krūmai. O paskui tegu staiga ateina ruduo. Ir kad išgirstų jie gervių balsus aukštai padangėje, kad ūmai užgriūtų šalnos ir rytą, pakirdę iš miego, jie išvystų pabaltintas stogų samanas, išgirstų tvartuose galvijų mykimą, pamatytų krūmus, nudrengtus lapais, kurie čežės po kojomis, kai jie, nerimo apimti, keliaus palei pamiškes ir upokšnius, ten, kur gal jau pučia varines dūdas ruduo, kviesdamas ant aukščiausių kalnų. O kai jau bus nurankioję paskutines žaliuokes ir sušalusias bruknes, tegu ateina žiema, tegu visa užverčia sniegu, atsiunčia speigus, pūgas ir tegu suveja vėžius miegoti į gilumas, tik protarpiais tegu prasišviečia, kad jie matytų, kas ten gelmėse ir tolių toliuose. Ir kad lengvas būtų slidžių skrydis.

Tegu sukasi, tegu gaudžia didžiosios laiko girnos!..

Jų sielos amžinai alko permainų. Visa turėjo ateiti iš karto, kad jie nebežinotų nė kaip atsigėrėti, atsistebėti.

Po kiek laiko jie jau rausėsi mokyklos bibliotekoje ir sandėliuose, kur buvo priversta kalnai visokių knygų.

— Čia apie senovę, apie kryžiuočius, apie baudžiavą, čia apie keliones, karus, revoliuciją, apie šnipus, iš dabartinio gyvenimo, o čia mokslinė, — sako Albinas, padėdamas į šalį ploną knygiūkštę, kurioje pripiešta išmirusių gyvūnų griaučių, ietigalių, kirvukų. Panašų Albinas rado savo darže, ir jų pirštai dažnai čiupinėja tą daiktelį, kurį prieš kelis tūkstantmečius gremžė, dailino kažkoks proproprosenelis. Turi jie ir uolienos gabalėlį su žuvies žiaunų įspaudais, ir gintaro lašelį su įklimpusiu vabzdžiu. Baltosios skardžio smėly jie aptinka kaukolių, kitados ten, matyt, buvo kapai; žmonių kaulų atranda ir pušynėlyje, prie Konstanto pirtelės; žino, kad laikas gali būti matuojamas šviesmečiais. Begalybė jo nuslinko su Skandinavijos ledynais, nuošė giriomis, ir jų atmintis sakytum dar prisimena kažkokią saulėtą laukymę su bičių dūzgesiu prie medyje išskaptuotos drevės.

— O šita apie ką? — puldinėja prie Albino Juzukas.

— O šita ar įdomi? — klausia jų kaimyno, dailidės Užpelkio, sūnus Rimantas, rambus, lėto būdo vaikis.

— Paskaityk ir sužinosi, — atsako Juzukas.

— Va šitą aš paimsiu. Ir šitą, — Rimantas traukia iš vienos ir iš kitos krūvelės knygas, bet prie jo prišoka draugai.

— Čia mano! Aš išsirinkau! Aš!.. — šaukia Juzukas.

— Na gerai, turėkit, — nusivylęs savo naujaisiais draugais, Rimantas pasiima knygelę, kurios viršelyje nupieštas po palme sėdintis negriūkštis. — Pradžiai užteks, — sako jaunutei bibliotekos vedėjai.

Ši apstulbsta pamačiusi, kokias knygų krūvas tempia Albinas su Juzuku. Virsteli durys, ir į biblioteką įžengia ketvirtasis jų draugas, kemsynės Gintautas. Jis šiurkščių veido bruožų, plačios krūtinės. (“Ant jos bus prikabinėta medalių tiek ir tiek, keturios, penkios eilės skersai ir išilgai”, — giriasi, daužydamas į krūtinę kumščiu.)

— Man apie karą, apie čekistus, apie šnipus, — sako žvelgdamas per draugų galvas.

— Broleli, — Albinas numeta ant vedėjos staliuko šūsnį apdulkėjusių knygpalaikių.

Tvoksteli toks dulkių debesis, kad visi ima čiaudėti ir kvatotis. Tačiau vedėjai čia menki juokai: visą pusdienį ji gražinosi, dažėsi ir pudravosi, o dabar jos veidas net papilkėjo nuo dulkių. Negana to, kėdėje, po didžiule gėle, kur visa buvo taip gražiai sudėliota, mataruodamas kojomis, sėdi Juzukas, nusitvėręs jos būsimajam jaunikiui paruoštą žurnalą, ir skaito.

Kiek sykių ji per tuos vaikigalius pavėluodavo į pasimatymą, kiek sykių jų pasirodymas pertraukdavo jų tylų kuždesį, o tas vyrukas, mechaninių dirbtuvių vedėjas, jam pastatytoje kėdėje prie staliuko rasdavo va šitaip įsitaisiusį Juzuką ar Albiną!

Pavasarėja. Ant palangės cypsi žvirbliai, kapodami aptirpusį ledą, žengia arkliai — veža iš sandėlių grūdus; bažnytėlės šventoriuje stoviniuoja būrelis žmonių — išneša kažkieno karstą.

Akinami ribuliuojančių upokšnių, apkvaitę nuo šviesos ir vieversėlių, jie traukia namo. Praeina pro fermas, pro vaikštinėjančius galvijus, apskretusius mėšlu, kurio plutų neįstengia atplėšti arklinės šukos. Balta, iššutusi paslėpsnių oda, atviros kūno ir žemės žaizdos, kur jau kalasi gležna žolelė — spinduliai ją atgaivins vienu spustelėjimu.

Drėgnas vėjo šuoras nuplaukia miško viršūnėmis, kvepia samanomis, sakais. Riaumodama ir tvindama iš krantų, velka didžiules ledo lytis upė. Vietomis jos paviršius glotnus, lygus ir šiltas. Jie traukia saulėta nuokalne palei pušynėlius, šilus, po kairei upė, platūs laukai, kalvos. Netrukus ir sėjėjai išeis. Slidinėja ant patižusio sniego ar pavasarinių vėjų nulaižyto ledo, ir linksta jų nugaros nuo knygų naštos. Kieme juos pasitinka Albino motina. Juozas su Rimantu prunkštaudami sprunka šalin, į pakrūmę. Piktas pamotės balsas ir keiksmai netrukus pasitiks ir Juzuką. Klius nuo savo motinos Rimantui. Bet motinos ranka jam nebaisi. Kas kita, kai daržinės tarpdury pasirodo drožlėmis aplipęs tėvas ir ima juostis diržą.

Užpelkienė lekia pas Daukinčius skųstis — Juzukas jos vaiką iš kelio vedąs, ir tas jau per dienas prie knygų, — lekia pas Maldonienę, toji lekia pas Daukinčius, iš Daukinčių pas Užpelkius, ir taip be galo.

Susitikinėti jiems kuo griežčiausiai uždrausta, tačiau kas juos sulaikys. Apsitaškęs purvais, pridusęs, pas juos dažnai atlekia Gintautas. Tėvo jis neturi. Nors ir kokie griežti yra Rimanto tėvai, bet vaikas, kad įrodytų, jog jų nebijo, vėliausiai už visus grįžta namo, daugiausia prikrečia šunybių. Kuo labiau tėvas jį pliekia, tuo labiau jis visiems stengiasi parodyti savo drąsą. Draugai juo didžiuojasi.

Pasakėlių apie Raudonbarzdį, stebuklingąją Aladino lempą, Ali Babą ir keturiasdešimt plėšikų, ristą žirgą, viesulu įlekiantį į stiklo kalną, kur gyvena įkalinta karalaitė, laikas pasibaigė, nors išgąstingame varnų kranksejime viršum pritemusių pušynėlių Juozas dar ilgai girdės dvylikos brolių, juodvarniais lakstančių, skundą. Jį tebegraudina pasaka apie bjaurųjį ančiuką, apie žmones, paverstus gyvuliais ar paukščiais, apie tuos, kurie nemoka papasakoti, kas juos ištiko, nes iš jų atėmė balsą, atėmė žodžius.

Vėjuotais vidurnakčiais jis skaito Vilniaus padavimus ir legendas, ir senos to miesto gatvelės bei mūrai visam laikui prisigeria švedmečio vėjų, o vaiskiame danguje plūduriuojantys debesėlių tumulai yra tie patys, kurie plūduriavo, kai į Rotušės aikštę vedė myriop pasmerktą nusikaltėlį, pavasariniai vėjai niekad neįstengs išdžiovinti kraujo dėmės Aušros vartų sienoje, dėmės, kurią paliko kažkoks pervertas ietimi švedų kareivis...

Atėjo nuotykių, žygdarbių ir kelionių metas. Juos apkurtino “valio!”, išsiveržęs iš apkasų, pragaištingu viesulu lekią žirgai, kanopų kaukšėjimas. Kartais jie spėdavo išvysti ir perkreiptą priekyje lekiančio komandoro veidą. Arba ilgai stoviniuodavo prie paralyžiuoto didvyrio lovos; didvyris beveik be garso krutino lūpas, norėdamas jiems kažką pasakyti. Staiga tapdavo iškilmingai tylūs. Nelaukti drąsos ir didybės šuorai juos lankstė tarsi vėjas medžius.

Ketvirta klasė, penkta, šešta...

Nusiaubę miestelio ir mokyklos bibliotekas, jie patrauks į tarybinio ūkio klubą — skaityklą, įkurtą dvaro sandėliuose, ir, baidydami gerai įmitusias žiurkes, kurių gausi giminė viešpatavo čia nuo baudžiavos laikų, kimš į užančius ir batų aulus apgraužtus laikraščius, tuo tarpu žvairaakis vedėjas, išmaukęs butelį vyno, palaimingai snūduriuos priešais savaitėmis nekūrenamą krosnį, o pakirdęs bandys atitirpdyti užšalusį rašalą, ilgai juos graudins ir gėdins, kadangi jie visur iešką kvailių, nors jis viską matąs, bet jam nepatogu sakyti: jūs mokyti, gal net už mane daugiau išmanote, šnekės jis. Bet greitai jie užkimš jam gerklę. “Jeigu šitaip kalbi, — pasakys Albinas, — į laikraštį parašysim, kokia čia tvarka. Knygos pūsta, kiauri pašaliai, prie krosnies krūva malkų, tik ugnis per visą žiemą nebuvo užkurta nė sykio, o vedėjas gudriau šildosi — sėdi ir maukia vyną. Argi šitokia turi būti tvarka klubinėje įstaigoje? Argi šitokia?”

Būdavo jau sutemę, kai jie išslinkdavo į kiemą, kur juos pasitikdavo sūkuriuojanti pūga ar lietus, ir kvatodavosi iš kailio nerdamiesi, kad ką juokingiau pasakytų ar iškrėstų...

[3]

Tarsi epidemija plito mokykloje Tarzano nuotykiai. Išblukusios, apdriskusios, šimtus kartų klijuotos ir plėšytos, be pradžios ir pabaigos knygiūkštės paslapčiomis keliavo iš vienų rankų į kitas. Ir jeigu kuris vaikiščias nei iš šio, nei iš to imdavo ūkauti, vaipytis ar karstytis po medžius — visi žinodavo: jis Tarzanas.

Tarzanas — koks apskuręs, išgeltęs šios mokyklos vaikas — sukaliodavosi kur prie “geros vietos”, dairydamasis į aukštus klevus — į kurio čia viršūnę liuoktelėti.

Nieko jiems nėra negalima, nepasiekiama, nors sutemus kitas bijo laukan nosies iškišti. Albinas su Juozu Tarzano liga persirgo lengvai, tačiau, kai mokykloje pasigirsdavo beždžioniški stūgavimai, neatsilikdavo ir jie, o zoologijos ir istorijos mokytojas, baksnodamas lazdele į paveikslėlius, iliustruojančius, kaip vyko gyvūnų evoliucija, dirsčiodavo į vaikus su baime, pakreipdamas akinius, lyg netikėtų tuo, ką mato ar gali pamatyti.

Už Juozo ir Albino nugarų sėdėjo Kečionis, pilku beždžionišku veidu, ilgomis rankomis. Tarzanų Tarzanas, gorila ir šimpanzė vienoje būtybėje. Dėl šitokio jėgų pertekliaus jis nebežinojo, ką išdarinėti. Kartą mokytojas jį išvydo skeryčiojantį ant mokyklos stogo ir kažką šūkaliojantį kieme susirinkusiems vaikams. Tačiau nė burnos mokytojas nespėjo praverti, kai tas vaikas pasikėlė į orą ir... dribtelėjo į pusnį. Gerą pusvalandį sugaišo, kol spygaujantį ir besikandžiojantį iš jos išvilko.

Štai kodėl, aiškindamas apie žmogaus evoliuciją, mokytojas baimingai dirsčioja į klasę. Jis nuolat šneka apie dorovę, gražų elgesį, bet šitiems sulaukėjusiems padarams iš to vienas juokas. Visas jų išdaigas nutraukė kas kita. Epidemija, skarlatina.

Sirgęs Juzukas buvo ir anksčiau. Gerai jam pažįstamas buvo ligos skonis: prėskas šleikštumas burnoj, salstelėjęs kūno kvapas, ranka kaip skeleto, akys, sekiojančios visus, ir palinkę prie lovos veidai, regimi taip iš arti, kad menkiausias raukšleles lyg per padidinamąjį lęšį gali suskaičiuoti. Ir rankos, globiančios, keliančios iš patalų, moterų rankos, primenančios tą laiką, kai negalėdavai išsiversti be jų pagalbos; priklausomybė nuo kiekvieno daikto ar garso; sunerimęs bruzdesys ir trepsėjimas prieangyje, pašnibždomis sakomi žodžiai ir nelauktas, nežinia iš kur užklydęs spindulys ant paklodės, palangės ar sienos, veidai, pakvipę ruoša ir vėju; virinto pieno stiklinė, bandelė, aptepta medumi, tik ji kažkodėl nelenda, nors akys ir apsidžiaugia iš seno papratimo; nejaukios virpančios prietemos, nerimas girdint, kaip uždaro duris ar užkelia vartelius, ir gandas, žaibo greitumu apskriejęs kiemus, tik draugai kažkodėl nesirodo...

Aną rūškaną ir ilgą žiemą, kai prie palangės prišliaužė rogės, atvežusios gydytoją, kuris, čepsėdamas lūpomis, dėliojo šaltus vamzdelius, matė juos, savo draugus, garmančius raudoname saulėlydy nuo kalvų su užlaužtomis už nugarų slidžių lazdomis; jie čia išnirdavo sniego sūkuriuose, čia vėl dingdavo.

— Gerti... noriu gerti, — prašė jis perdžiūvusia burna.

Vienu ypu liga jį atbloškė atgal, leisdama jiems išsiveržti toli į priekį. Koks jis dar silpnas, įsitikino galutinai, kai pabandė draugų akivaizdoje atsistoti, bet susmuko čia pat, prie jų snieguotų batų, o liga jį laižė ir laižė savo šiltu šiurkščiu liežuviu kaip šlapią svirduliuojantį veršelį. Įkaitintame jo sąmonės žaizdre tarsi žarijos ruseno visokie vaizdiniai: tėvas numeta prie krosnies glėbį malkų, uždaro duris ir, priėjęs prie jo, klausinėja, ką skauda, ką jam nupirkti. O! Jeigu ne ta susirūpinusių akių užuojauta, kurią gaudė sunerimusių vyzdžių krašteliais, jeigu ne rankos ir balsai, keliantys iš pragaištingos bedugnės, kurioje jis vartėsi paslikas! Niekad jis taip skaudžiai nejautė esąs jiems toks reikalingas kaip tąsyk.

Nė atsitokėti nespėjo, kai jį užklupo pavasaris. Sėdėjo lovoje užsivertęs piešiniais, degtukų dėžutėmis, kartono skiautėmis, iš kurių lipdė ir klijavo įvairiausius daiktus: rūmus ir kuparėlius su daugybe stalčiukų, panašių į tuos, kokius kartą regėjo vaistinėje, — į juos dėliojo Vizgirdžioko padovanotas senas monetas, pašto ženkliukus, sagas ir krištolinių Konstantienės girliandų krislelius. Tačiau darbas jau nebetraukė, nebķwinorėjo į juos žiūrėti, vartyti. Pavasaris kepštelėjo šmaikščiq)vytele per pirštus, abejingai knebinėjančius degtukų etiketę, ir, pastatęs ant kojų, stumtelėjo į virtuvę, kur jis sočiai prisikirto skilandžio, dešros, sulig kiekvienu kąsniu atgaudamas skonį. Vienplaukiai per pušynėlį perbėgo draugai, viršum klojimo sukleketavo gandras, aukštuose pūkiniuose debesyse sušvito saulė.

Po keleto dienų, markstydamasis nuo šviesos, jis jau žygiavo į mokyklą. Visi mokiniai išlėkė į kiemą jo pasitikti. Vedžiojo jį tarp suolų, rodė vadovėlius, aiškino užduotis. Paskui būriu nulėkė prie paminklo, kur, keldamas dulkes, skraidė spardomas kamuolys. Nė vienas jo nebeužkabinėjo.

Sėsdamasis į suolą, kuris buvo tuščias visą tą žiemą, jis susitiko su giedromis mergaitės akimis. Bandė įsivaizduoti, ką čia apie jį šnekėdavo, kasdien regėdami tuščią jo vietą, kaip rytais ištardavo jo pavardę, kai mokytoja klausdavo, ko nėra klasėje...

... Štai ir dabar panašus, prieš keletą metų patirtas silpnumas apėmė visus sąnarius. Gydytojas jam paliepia nusivilkti marškinius, pastuksena į krūtinę, pažiūri į akių lėliukes, pasukalioja suėmęs už pečių ir ima rašyti lotyniškus žodžius. Juozas tvardosi, nors toks krečia šaltis, kad rankos vos sugrabalioja marškinių sagas. Raštelis, kurį jam paduoda gydytojas, nežada nieko gero: siuntimas į rajoninę ligoninę. Išeina, palydėtas seselės žvilgsnio.

Pavasaris. Danguje suka ratus gandrai. Pilki dirvonėliai, pilki atšlaimai — pasitiesk švarkelį ir kaitinkis. Saulė, atsimušusi gatvės upeliūkščiuose ir balutėse, akinamai plieskia. Palenkę galvas, traukia grūdų vežimus arkliai, ir atšutusio ledo krisleliai iš po kanopų tykšta į akis ir veidą. Ant mokyklos kalno krykščia vaikai. Kažkas jam iš tolo šaukia: “Pamokos dar nesibaigė, kur tu eini?” Nė negrįžteli: dūlina ligos išvaromas. Ausyse tebeskamba žodis “izoliatorius”. Tai tikriausiai bus cinkuota skarda išmuštas rūsys, apvaliomis sienomis, gilus kaip šulinys...

... Plonas, lūžinėjantis speigo raštas jau traukė langus, kai jį, apvilktą pilkšvu chalatu, įvedė į palatą. Jo lovos kaimynas, išgeltęs kaip žvakė senis įdubusiais skruostais, įsmeigė į jį blizgančias stiklines akis. Tylėdami sužiuro kiti ligoniai.

Nešina baltų paklodžių šūsnim, iš kiemo gaivos, kur du vyrai pjovė malkas, įėjo seselė. Šaltuko nugnaibyti skruostai plieskė skaisčiu raudoniu, panašiu į tą, kokiu sirpo vakaris dangus. Akys jos buvo vaiskios ir giedros. Šypsodama, lyg kas jai būtų ką juokinga ar meilu pasakęs ar ji kokią jo paslaptį žinotų, pratarė:

— Atsigulk, na drąsiau... kas gi čia dabar?!.

Paskutinę rūbų skiautelę jis nuplėšė lyg tvarstį, priaugusį prie žaizdos. Tegu!.. Bet ir tos išdidumo atsaikos išdulkėjo, kai ji atkišo jam du buteliukus analizėms. Tai buvo ne vien gėda, tai buvo neapykanta.

Vos tik ta mergina išėjo, jis pamatė slaugę, mezgančią koridoriuje prie lango, — palatos durys buvo atviros. Štai iš ko jis gali užtarimo tikėtis.

Per miegus girdėjo jos žingsnius, greitus ir veržlius, tarsi žalsva pavasarinė naktis, kupina mirties tvaiko, žadintų jos jėgas ar aitrintų kraują. Pravėrusi duris, ji keletą kartų dirstelėjo į palatą, ir jis kažkodėl patikėjo, kad svarbiausias ligonis čia yra jis.

... Kažkur skambėjo telefonas, kažkas dusdamas gaudė orą. Paskui ant baltos koplytėlės ėmė leistis snaigės. Jos tyliai ir minkštai gulė ant kauburių ir daubų. Toje nakties platybėje jis jautė kažką esant greta.

Staiga šalimais gulėjęs senis, klaikiai surikęs, pakėlė galvą ir ėmė, tarsi su kažkuo galynėdamasis, blaškytis. Tačiau priešinosi jis tik keletą minutėlių: pastėrusios akys ūmai sustingo, pasigirdo išeinančio iš burnos oro švilpimas — lyg kas pūstų į žvakę, — ir sulėkę žmonės niekuo jam nebeįstengė padėti.

Kai velioni išnešė, kažkoks vyriškis, sėdėdamas lovoje, ėmė daužyti į krūtinę kumščiu ir atgailauti — koks didelis jis esąs nusidėjėlis, kaip visa jo gyvenime sujaukta ir išdraskyta, nors jis visiems norėjęs tik gero. Dievas jį matąs, dievu jis galįs prisiekti. Žmonėms jis prasikaltęs, ne dievui. Stigę valios, girtuokliavęs, trainiojęsis su visokiom mergšėm, per jas taip nusiritęs, kad net savo vaikus pamiršęs. Vienas dabar kaip pirštas.

— Liaukis tu, susimildamas! — sušuko kažkas iš palatos gilumos.

Senis mirė su niekuo nesusitaikęs, niekam neatleidęs. Buvęs kerštingas ir pavydus. Šykštuolis. Artimieji, kai atėjo pasiimti lavono, buvo sutrikę. Maža sunykusi moterėlė, apsirišusi juodo muslino skarele, verkė pasikukčiodama. Šalimais stovėjo akis nudelbę, surauktais antakiais velionio sūnūs, jauni augaloti vyrai. Per visą ligą senis nė vieno iš jų neprisileido artėliau, nė savo vaikais nelaikęs, ir dabar stypčiojo jie prie lavono lyg kokios nebylios kaltės liudininkai.

Pavakary Juzukui pašoko karštis — seselė, žvilgtelėjusi į termometrą, net krūptelėjo. Pati jį apkamšė, ėmė raminti. Žvelgė į jos akis, pilnas gerumo, gėrė šviežią skalbinių kvapą, ir vaidenosi jam, kad dabar šaltas žiemos pavakarys ir speigas užmūrijo langus, pro juos sunkiasi melsva, nejauki šviesa. Kažkur girgžteli varteliai, skambteli kibiras, ateina ir išeina žmonės, stypčioja tarpduryje žiemines kepures užsimaukšlinę jo draugai, o tėvas vis šaukia, kad jie uždarytų duris, kad šalto oro neleistų, ir vis sako jam nesikelti, gulėti.

Paskui jo akis sulaikė jauki raukšlėta ranka, tepanti ant duonos riekutės sviestą. Šalimais ant staliuko stovėjo stiklinė garuojančios arbatos.

... Susimetęs už nugaros rankas, jis vaikštinėjo koridoriais, čia viename, čia kitame gale susidurdamas su ištįsusiu paaugliu, vilkinčiu pilką chalatą. Slaugė mezgė, sėdėdama prie lango, lakstė su žvilgančiom dėžutėm seselė. Buvo vakarienės metas, visur subruzdimas — kvepėjo šviežia duona, kava, džemu, balta lakštinių sriuba. Seselė, pralėkdama pro jį, skaudžiai gnybtelėjo ausį, ir jis nebeišmanė, nei ką jai sakyti, nei kaip čia elgtis. Vos spėjo grįžti į palatą, tarpduryje pasigirdo triukšmas. Įžengė Panaviokas su Albinu. Mušdamas didelį nikeliuotą praustuvą, Panaviokas atžygiavo prie jo. Albinas šoktelėjo, iškeldamas abi rankas į viršų. Suskambėjo garsus valio!”. Draugai pasisveikino.

— Ar gerai šeria? — paklausė dirsčiodamas į virtuvės duris Panaviokas.

— Vo! — buvo beatsakąs Juozas, bet, pamatęs nustebusias seselės akis, užsičiaupė. Ėmė ir draugus tramdyti. Atsakinėjo jiems raukydamasis. Pasidarė gėda dėl jų: šitaip prie seselės elgtis! — Bent ranką iš kišenės išsitrauk, — pratarė, tačiau Panaviokas tik švirkštelėjo per lūpų kraštelį parudavusias seiles ir išsiviepė.

Draugai netvėrė džiaugsmu: juos atleido nuo egzaminų.

— Ir tave atleido, ko nesidžiaugi? — trinktelėjo Juozui į petį Albinas, vilkdamasis pilku chalatu. Panaviokas žvilgčiojo į instrumentų dėžutes, lyg tykotų, ką čia nukniaukti, ir paslapčiomis grūdo į chalato kišenes cigaretes, degtukus, kuriais apsirūpino iš anksto.

— Taigi, mes jau septintokai, — pasakė Albinas ir pasisukęs, lyg sviestų diską, numetė kampan knygų prikimštą portfelį.

— Kur gera vieta?! — paklausė Panaviokas.

— Čia nerūkyk.

— Vesk mus greičiau į gerą vietą, — pritarė Albinas.

— Sesele, kur tualetas?! — šūktelėjo Panaviokas, pakeldamas į ją kuo nekalčiausias akis.

Sustoję prie mažo, kalkėmis užtepto langelio, jie užtraukė po dūmą, paskui grįžę apžiūrėjo savo lovas, rankšluosčius ir ėmė reikalauti, kad kuo greičiau jiems duotų pavalgyti.

Tai buvo paskutinis vakaras, kai palaton dar dvelktelėjo įprastinis šaltukas, o baltutėlėje sriubos lėkštėje, kurią atsargiai pastatė ant jo kėdutės seselė, sutavaravo rusvi debesėliai. Pasibaigė jo tylūs vakariniai pasivaikščiojimai pilkoje ligonių gretoje, pasibaigė ilgos valandos prie išdžiūvusio parko fontano, kur mažas berniūkštis klūpojo, apglėbęs didelę žuvį, vos įstengdamas ją išlaikyti. Tą vakarą jis nebematė, kaip prie raudonos koplytėlės privažiavo mašina su karstu, kaip į šiukšlių dėžę moteriškė suvertė kruvinus tvarsčius ir gipso atliekas, negirdėjo ir miesto ūžesio...

Ligoninės rėžimui buvo paskelbtas boikotas. Termometras niekad nebepakildavo aukščiau normos. Valgydavo pasigardžiuodami net tuomet, kai neturėjo apetito.

Galvos ant pagalvių atsidurdavo tik pasigirdus prie durų vizituojančių gydytojų žingsniams, o durims užsivėrus, pagalvės imdavo skraidyti po palatą, vilkdamos paskui save pūkų uodegas. Tyla įsivyraudavo tik tada, kai jie sėsdavo lošti kortomis. Bjaurūs, nedėkingi vaikiščiai. Seselė, įėjusi į palatą, tik trukteldavo pečiais ir priekaištingai žvilgteldavo į Juozą — jo ausis dar tebedegė nuo ano įgnybimo. Tačiau negalėjo gi jis atsilikti nuo draugų! Panaviokas pakeldavo į seselę nekaltas akis ir imdavo įžūliausiai meluoti, pakreipęs skiausčią galvą. Keista, bet ir ji, kaip anoji mokytoja, juo, rodos, tikėjo, ir tos pačios švelnumo bangos skalaudavo jo pragaištingą sielą.

Kiek aprimo, kai į palatą buvo atvežtas Vaitasius, glebus, išlepintas mokytojo sūnelis snūdžiomis, užputusiomis nuo miego akimis, trenkiąs šiltais patalais. Jis išsidėliojo ant palangės uogienės stiklainius, apsimuturiavo kaklą šaliku ir, minkštai įsitaisęs, įniko skaityti storą, niekam tikusią knygą. Skaitydavo jis ir kai ateidavo vakarienės metas, ir kai trijulė išgarmėdavo laukan; tebeskaitantį jį rasdavo ir sugrįžę. Net ir valgydamas — o kimšdavo jis be paliovos — žiūrėdavo į knygą. Visi jam iš karto pajuto panieką, nors Vaitasius buvo gerokai už juos vyresnis ir žvelgė iš aukšto, truputėlį jų lyg prisibijodamas.

— Kertu lažybų, kad iš šito žmogaus nieko doro nebus, — pasakė Albinas, dusdamas nuo slogaus palatos oro.

Panaviokas čirkštelėjo per lūpų kraštelį parudavusias seiles.

— Šitokio lepūnėlio kaip gyvas dar nesu matęs.

— Aš irgi! — šūktelėjo Juozas, ir visi staiga nutilo: iš tarpdurio per nusmukusių ant nosies akinių viršų į juos žvelgė Vaitasiaus tėvas, apykurtis, tačiau kažkokiu būdu visuomet nugirstantis tokius žodžius.

Vaitasius — akys, žvelgiančios į juos iš padilbų, apatiška, nuolat žiaumojanti sumuštinius burna — juos užkrėtė nuoboduliu ir riaugėjimu. Bet vieną vidurnaktį tą burną iškreipė siaubas. Palatos tylą perskrodė riksmas. Įlėkusi seselė tespėjo pamatyti degančius popieriaus tumulėlius, skraidančius iš besispardančio Vaitasiaus kojų tarpupirščių. Pašėlusiai greitai jis mynė draugų įtaisytą “dviratį”. Nuo to laiko Vaitasius gavo Kiklopo pravardę. Tačiau ir po tokios pamokos nepasikeitė. Trijulė numojo į jį ranka.

Po kiek laiko į palatą įžengė Rimantas. Draugai jį pasveikino garsiu “valio!” ir, nė chalatų užsisagstyti nespėję, visi išlėkė kieman. Prie lavoninės vartų, prisirinkę kišenes akmenų, jų jau lūkuriavo miestelio vaikiščiai, mat, stovėdami ligoninės kieme ant aukšto rūsio, ligoniai, ypač Panaviokas, nuolat juos erzindavo.

Tas tamsiai žalias kauburys — mėgstamiausia jų vietelė. Nuo jo matyti visos apylinkės su rūkstančiais vieškeliais. Palei aukštą lentų sieną ūžia mašinos, dusliai ir monotoniškai gaudžia miestas, geria kaitrą čerpių stogai, o turgelyje, prie baigiančių sunykti (dar nuo Pirmojo pasaulinio karo) vokiečių kareivių kapinių, moterys jau pardavinėja pirmąsias daržoves, ledus...

Kiemo gale stovi koplytėlė. Jos durys visuomet atviros, ir dvelkia pro jas drėgna gilaus ir tamsaus rūsio vėsa, kokią Juzukas pajusdavo kitados, iš dulkėto vasaros karščio įlėkęs į pieninės rūsį, kur būdavo pardavinėjami ledai. Artėjant prie tos koplytėlės, ranka nejučiomis susigniaužia, bet ne dėl to, kad prakaituotoje saujoje jis spaustų pinigą, niekas ten ledų nepardavinėja, ten stovi karstai, skardos vainikai, ten mazgoja ir aptaiso numirėlius... Rūsio vėsoje guli senyva moteriškė: juodi brezentiniai bateliai, juoda, giliomis klostėmis suknia; veidas jos baltas, rankos sudėtos ant krūtinės.

Girgždėdami atsiveria aprūdiję vartai, įvažiuoja mašina, trinkteli nuleidžiamas bortas, kiemelyje vyrai liaujasi obliavę lentas ir lėtai artinasi prie mašinos. Blykstels karsto dangtis: apkraus jį skardiniais vainikais ir išveš į dulkantį vasaros kelią, išveš į amžinastį...

Prislinkę artėliau, kartais jie pamato ir gulinčius ant lentų lavonus — ten šaltai ir dalykiškai atlikinėja paskutines savo procedūras mirtis: plaukuota ranka ji braukia šlapiu skuduru per baltą kaip kaulas krūtinę, veidą, kojas, rankas... Įprastinė ligoninės kasdienybė su mirštančiais ir sveikstančiais, su karbolio tvaiku, kuriame vis stipriau jie junta vasaros kvapą. Nekantraudami skaičiuoja dienas.

— Man tik savaitėlė beliko, — sako Juozas.

— Šią vasarą vis vien negalėsi nei maudytis, nei žuvauti.

— Kas man uždraus?..

Apniukusią popietę liūdni, pritilę jie ėjo į rentgeno kabinetą. Ėjo tamsiais koridoriūkščiais, čia smengančiais žemyn, čia kylančiais. Už mažų langelių pylė lietus. Tyloje tesigirdėjo lietaus šnaresys ir vėjas, ir retkarčiais kurioje nors palatoje atsidūsėjimas.

Kitados šiame raudono mūro pastate su apvaliais bokšteliais ir balkonėliais, su parku, fontanu buvo keliamos ištaigingos puotos, skambėjo muzika. Vėliau čia įsiteigė luošųjų ir pavargėlių namus. Karų metais čia atveždavo sužeistuosius. Ko tik nematė, negirdėjo šios sienos. Apie tai šnarėjo lietus jaunutėse liepose. Lašai dužo ir dužo į stiklą, beldė į skardos stogą. Pirmą kartą jie pasijuto besą nelemtoje eisenoje, kur net savų žingsnių garsas toks išdavikiškas, gąsdinantis. Ėjo tylomis, prasilenkdami su vežimėliuose tilindžiuojančiais vaistų buteliukais, gąsdinami retkarčiais iš gydytojų kabinetų pasigirstančio juoko, susitikdami su išblyškusiais ligonių veidais. Paskui pusnuogiai susigrūdo prie durų, virš kurių degė raudonas užrašas: DRAUDŽIAMA. Rimantas dar bandė pademonstruoti savo raumenis, bet nė vienas į jį nežiūrėjo. Laukė. Klausėsi.

— Prašom, — praveria duris moteriškė.

Tamsu tenai buvo, tylu. Pleškėjo raudonas žaizdras, prie kurio palinkusi moteriškė kažką rašė.

— Be pakitimų. Eikite, — pasigirsta balsas.

... Šilta ranka suspaudžia jį aukščiau alkūnės, krūtinę paliečia metalas, ir skvarbi rentgeno akis įsisiurbia į jo plaučius.

— Alsuok. Giliau alsuok. — Nutyla burzgesys, liaujasi vibravusios sienelės. — Be pakitimų!

— Ką reiškia be pakitimų? — klausia Juozas, vilkdamasis marškinius.

— Sveikas esi, — sako Albinas.

Netrukus iš rentgeno kabinos pasigirsta Albino balsas, kaip aidas atsakinėjantis į klausimus.

— Pavardė?

— Maldonis Albinas.

— Gimimo metai?

— 1941.

— Kuo skundiesi?

— Niekuo.

Tuoj pat pasigirs: “Be pakitimų”. Bet ten pasigirsta lotyniški žodžiai, kuriuos skubiai užrašinėja žaizdro šviesoje sėdinti moteriškė.

— Tau dar teks pas mus paviešėti, — sako gydytojas.

... Albinas sėdi koridoriaus gale ant suoliuko. Veidas pilkas kaip žemė.

— Šunsnukiai, — niršta jis, — tai mėgstamiausias jo draugo Kemsynės Gintauto žodis, tačiau tinkamesnio jis šią akimirką nežino. — Šunsnukiai, — pakartoja pusbalsiu. — Eikit šalin, ko čia lendat.

Draugai dar bando jį guosti, žvilgčioja užjaučiančiomis akimis ir kaip įmanydami tramdo ūmai juos užplūdusį džiaugsmą, beveik pasididžiavimą: rytoj jiems grąžins drabužius. Jų laukia vasara, vėjas, upės, laukai...

...Žliaugia lietus, siūbčioja vėjo šuorai, pritemo, nes jau vakaras, greitai naktis. Tiksi sieninis laikrodis, švysčioja jo švytuoklė. Juozas niekad neturės kito tokio draugo, kurį norėtų taip nuoširdžiai paguosti, kaip tąsyk, paauglystės metais, jis norėjo paguosti ligoninės mūruose įkalintą Albiną.

— Lik sveikas, — sako Albinui Vaitasius, praeidamas ligoninės koridoriumi. Jo kojos nežymiai klaiposi per riešus, todėl jis vaikščioja lyg pačiuoždamas, išmesdamas sunkias, nukarusias rankas toli į priekį.

— Sveikas lik, — Albinas dirsteli į koridoriaus gale su rūbų ryšulėliu stoviniuojantį Vaitasiaus tėvą. Per nukarusių ant nosies akinių viršų į juos žvelgia senojo mokytojo akys, įtarios ir nepatiklios — gal vėl ką bloga pasakė apie jo sūnų.

Prasišvietė. Juozas su Albinu stovi prie lango ir žiūri į plyną, išgaubtą aikštelę, kur su ramentais galynėjasi kažkoks vyriškis. Iš galvos palenkimo, iš to, kaip jis stato ramentus, galima justi, kokių jam reikia pastangų, kad pajudėtų bent žingsnelį, kitą. Tačiau juda jis gana energingai ir spėriai, braudamasis pro artimuosius, bandančius jam padėti. Paskui abiejų žvilgsniai nusliuogia šiltos, besileidžiančios saulės nutviekstais aukštos sienos mūrais, į kuriuos kiek išgalėdami kabinasi lietaus nupurkšti vijokliai. Švyti siauručiai bokštų langeliai, kieme, tarp išlakių medžių, prie fontano vaikštinėja ligoniai, bėgioja su skalbiniais slaugės, dvi moterys velka didžiulį baltos sriubos katilą. Vartų ir koplytėlės iš čia visai nematyti.

— Še, tavo drabužiai, Daukinti, — jo geroji seselė paduoda ryšulėlį. Jos akys tokios pat giedros, kupinos švelnios pašaipos kaip aną, pirmąjį, vakarą. — Tik, žiūrėk, daugiau čia nebegrįžk, — priduria ji, vos susitvardydama nebrūkštelėjus ranka jam per plaukus. Jie vešlūs, nepaklusniai išdrikę, pilkšvi. Ausies kraštelis dar tebedega nuo ano prisilietimo. Bet jis žvilgteli į ją su vyrišku atsainumu, kone akiplėšiškai. Du mėnesius jos balsas tvilkė jį ir gaivino; galvodavo apie ją naktimis, laukdavo, kol paryčiui ji pravers palatos duris ir dirstels į jo lovą, stovinčią kampe prie lango, į kurį tokiu metu nedrąsiai smigdavo rytmečio spinduliai; du mėnesius jis buvo įsitikinęs, kad jai čia nėra ligonio, svarbesnio už jį, ir galbūt dėl to vakarais, kai dalindavo vakarienę, čia taip džiugiai kibirkščiuodavo lėkštės, šakutės, langai, o rauplėtas durų stiklas, už kurio šmėsčiojo jos siluetas ir girdėdavosi žingsniai bei juokas, buvo lyg paslaptinga širma.

— Dar nesu mačius tokio vaiko, — pasakė ji sykį kažkam, — kuris būtų taip išsiilgęs švelnumo ir meilės. Vos prieim — atsuka snapą kaip varniukas...

Ji neklydo: jis visuomet alkte alko meilės, kuri jį priimtų su visomis ydomis ir blogybėm. Bet kurgi tokia talpi ir didelė širdis? Jam niekad nebuvo leista nerūpestingai teliūskuoti jos gyvastingame skaidrume.

Žvelgė, kaip seselė nusiveda į palatą Albiną. Šis eina bent kiek pirma jos, palenkęs galvą, kūprindamasis, pakėlęs pečius. Iš jų Juzukas tarsi atpažįsta save, — tokį atspindėdavo kreivi ligoninės veidrodžiai.

Nori eiti jiems pavymui, nori šūktelėti. Rankos gniaužo išgeltusį ligos istorijos aplanką, seselės užmirštą ant palangės. Ant jo grakščia ir greita rašysena — tas raštas jam primena, kaip mokytoja, suspaudusi jo letenėlę, parašė pirmąsias raides, primena ir plačiašonę Albino plunksną, skriejančią sąsiuvinio langučiais, — parašyta jo pavardė ir skaičius 451. Jį užrašė seselė tą pavakarį, palenkusi prie jo lovos gaivaus šaltuko nugaląstus skruostus, kai langą traukė plonas ledelis, o kieme du vyrai pjovė malkas ir džiūvo skalbiniai. Tas aplankas jau spėjo išblukti saulėje; jis apneštas dulkėmis, prisigėręs mirties bakterijų. Lekia su juo ir girdi prikimusį savo balsą: “Sesele... sesele!..” Ji grįžteli kiek nustebusi, abejingai paima aplanką ir nueina.

Šit ir tėvas. Kresnas, šleivokas. Eina jis per plyną aikštelę, prisimerkęs nuo saulės, rūkydamas cigaretę. Prie vijokliais apsiraizgiusios sienos stabteli, užšnekina moteris baltais chalatais, ir jos visos staiga atsigręžia į plačias ligoninės duris, pro kurias Juzukas turi išeiti.

— Palauksime Panavioko, — Juozas apsidairo.

Vos atkutę, vėl ima krėsti eibes.

[4]

Šiltas pavakarys, pažeme šaudo kregždės. Kartkartėm pasigirsta, kaip girgžda šulinio svirtis ar skambteli kibiras. Kristupas su Panava sėdi sodelyje už mažo staliuko, ant kurio retkarčiais pažirsta žiedlapių spiečiai. Virš baltutėlių medaus lėkštučių dūzgia bitės. Kristupas pastato ant staliuko butelį krupniko. Prisėda prie jų Panavienė.

Ji ką tik grįžo iš ligoninės. Šiltose prietemose prie lango, apdengtas plonu muslinu, miega jos kūdikis — maža mergaitė juodais plaukučiais, suraukta burnele. Motinos veidas blyškus, išsekęs, plaukai surišti uodegėle, ir tik dabar, gal pirmą kartą, Kristupas pamato, kokie dailūs ir taurūs šios moters bruožai — skruostikauliai, kaklo linija, krūtinės iškilumas. Jos akys spindi neslepiamu džiaugsmu. Ją šnekina moterys, atėjusios su kibirais iš jos šulinio vandens. Minutėlę prisėdusi prie jų staliuko, ji pakelia taurelę krupniko ir, su visais susidaužusi, pastato atgal. Mergaitės jie laukę, gimė mergaitė, sako moteris. Su berniokais vienas tik vargas. Nė valgyti neprišauksi. Kaip svečiai. Kad ir dabar, jau vakaras, o kurgi jos sūnus? Pareis visas susidraskęs, purvinas, nė kojų nenusiplaus, kol vyties nepaimsi.

Juzukas šypteli. Jos sūnus čia pat, per kelis žingsnius, pasislėpęs už kriaušės; vos palenkęs šaką, rodo Juzukui visokius ženklus.

— Ko gi tu nori? — klausia šis, suraukęs antakius. — Šito?.. Šito? — Ir, kai niekas nemato, parodo jam ant staliuko gulintį žiebtuvėlį, taurelę ar cigaretes. Matyt, vėl kokią šunybę bus iškrėtęs, jeigu bijo prie stalo prieiti. Tačiau Panaviokas purto galvą. Už jo nugaros aukštas, užžėlęs brūzgynais upės skardis; retkarčiais girdėti, kaip ten, žemai, srūva vanduo ir skambčioja akmenukai, pabyrantys iš po Panavioko kojų. Jis kybo ant pat skardžio kraštelio ir, rodosi, jeigu kristų, ko gero, dar staltiesės galo stvertųsi ir kaip koks girtuoklis, virstantis nuo kėdės, nusitemptų ją su visom gėrybėm.

— Reikės čia padaryti tvorelę, — Panava dirsteli į krūmus. — Dar vaikas, kai pradės šliaužioti, nusiris.

— Toks gražus šitas vakaras, — Kristupas žiūri į šiltų prietemų gaubiamus miestelio namus. — Rodos, kad visuose kiemuose dabar šventė.

Jam pro pat veidą šauna kregždė.

— Valgyk medaus, ko žvalgaisi, — sako Panava Juzukui.

Retkarčiais kiemuose suskamba moterų balsai, kažkur sumekena ožka. Kvepia ievomis, sodų žiedais. Šiltomis bangomis tvinsta vakaras. Upės slėnyje pragaištingai plaka lakštingalos.

— Tokį metą, — Panavos motina prisėda prie jų staliuko, — rodos, gyventum ir gyventum žemėje.

Įdubusi raukšlėta burna žiaumoja šviežią duoną, ir Juzukas, žiūrėdamas į ją, pagalvoja apie savo močiutę, tą, kuri paslapčiomis kišdavo jam cukraus gabalėlius, regi jis ir senąją Daukintienę, sėdinčią trobos pašalyje ant suoliuko. “Juzuk, Juzuk”, — šaukia ji švogždžiančiu balsu, pasiremdama lazdele bando stotis... Galvoja apie ją ir Kristupas.

— O ar seniai čia buvome jaunos, — atsidūsėja Panavos motina.

— Taigi, — pritaria Kristupas, godžiai rūkydamas cigaretę. Jo balsas tylus, tirpstantis.

— Prieik, — šnibždomis pašaukia Juzuką Panaviokas. Jo žodžiai kaip vėjo sujudinto krūmokšnio šlamštelėjimas. Nutykojęs progą, Juzukas pradingsta krūmuose. Jie nusileidžia nuo skardžio prie upės, ir Panaviokas ima aiškinti. Girdi, toks reikalas: Diržio pušynėlyje, prie Juzuko namų, esanti supilta padori kaulų krūvelė. Makulatūra, gyvi pinigėliai, tik paskaičiuok, ima šūkalioti Panaviokas, rašydamas ant smėlio skaičius.

— Na ir kas? — klausia Juzukas.

— Oi, koks tu nenuovokus! Pinigai... Ten užkasta kolūkio kumelaitė...

— Konstanto Duska, — patikslina Juzukas.

— Tu dar mažas vaikas buvai, gal nė neprisimeni, seniai, prieš trejetą ketvertą metų, tas buvo...

— Prieš porą, — sako Juzukas.

— Vis vien. Iš jos dabar belikę vieni kauleliai. Švarutėliai, balti, nors vežimu vežk. Bet ir vežimą gautume. Čia tau ne kokius popiergalius rankioti, ne škurlius, ne laukuose išmėtytus kaulus, kuriuos tie šuneliai (tai miestelio vaikiščiai) visus jau nurankiojo. O, jeigu jie apie šitą lobį žinotų!.. Tu man parodysi, kur jis užkastas. Mes abu, supranti? — dėjo kumščiu Juzukui į pašonę Panaviokas.

— Būta lobio, — vyptelėjo. Jis vėl užsigeidė medaus ir buvo beketinąs eiti prie stalo.

— O šitą tu matei? — ėmė šūkalioti Panaviokas. — Šitą?.. Šitą?.. — Jo rankose švystelėjo prožektorius, blykstelėjo žiebtuvėlis, maža spynelė, slidžių apkaustai, sušnarėjo vokiški pinigai... — Imk, viskas tavo, — staiga pažėrė tuos daikčiukus ant smėlio. — Ir dar pridėsiu. Ko tiktai nori turėsi.

— Tai duok, — Juzukas neįstengia atplėšti akių nuo tų daikčiukų. Prisivogė, pagalvojo sau tylomis.

— Imk. Man negaila. Turėk. Manai, kad čia vogta? Ne. Tik vyras būk: niekam nė žodelio, nė mur mur. Prisimeni Robiną Hudą? Apie Tarzano žygius skaitei? Pirmyn, a? Lekiam! — žybteli akimis Panaviokas. — Čiupk šituos daikčiukus. Greičiau! Tik ššš... tyliau, dar jie ten išgirs.

Nešini kastuvais, jie patraukė per rasotus liucernos ir motiejukų laukus, keikdami tą seną sukčių Ragaišį, kuris šį sykį nė kapeikėlės nuo jų nenukniauks.

Ragaišis buvo makulatūros punkto vedėjas. Raišas, žiemą vasarą neišlendąs iš vatinių kelnių, rausvais išpurtusiais skruostais, suaižytais plonyčių kraujo kapiliarų, mažomis pilkšvomis, keistai žvilgančiomis akutėmis. Nuolat sukaliodavosi prie senos paupio jaujos, kurios visi pašaliai buvo užversti makulatūra. Mėgdavo tūnoti tarp jos ir šildytis saulės atokaitoje. Nedidelis, pilvotas, įrėmęs rankas į kelius, prisimerkęs nuo saulės, jis buvo panašus į tą rytų dievuko statulėlę, kurią Panaviokas irgi buvo iš kažkur nukniaukęs, ne kartą rodė Juzukui, piršo kitiems vaikams. Tačiau Ragaišis išsyk pakirsdavo iš palaimingo snūduriavimo, kai tik mokykloje nuaidėdavo paskutinis skambutis. Kartais jis pasitikdavo vaikus prie netoliese stovinčios išvietės, į kurią jie užbėgdavo, kartais jiems pastodavo kelią dviejų aukštų namų suspaustame takelyje, vedančiame iš gatvės į tą būdelę. Čia jis ir pradėdavo savo aiškinamąjį darbą. Stinga žaliavos, o makulatūra, patys suprantate... — šnekėdavo jis, rodydamas laikraščio skiautelę, kurioje buvo išgirta jo įstaiga, kaip geriausiai įvykdanti darbo planus. Jis žiūrėdavo į juos tokiomis akimis, kad, rodėsi, nutvers kurį nors ir ims tempti į tą savo įstaigą. Todėl dažniausiai prie jo eidavo pulkais, kad paerzintų. Ir visuomet ilgai derėdavosi dėl kainos. Bet žmogus buvo neperkalbamas. Nueidavo lyg musę kandę, o to luošo senio bambėjimas ir pamėkliškas kikenimas dar ilgai skambėdavo jiems ausyse.

... Po valandėlės jie jau darbavosi pušynėly. Iš už girių tekėjo didelis raudonas mėnuo, pievelėse draikėsi rūkai, suokė lakštingalos. Kasė nepakeldami galvų, prakaitas žliaugte žliaugė.

— Giliai, — pratarė Panaviokas.

— Tegu jį velnias, — nusikeikė Juzukas, šluostydamasis rankove prakaitą. Jis matydavo, kaip tėvui dirbant prilipdavo šlapi marškiniai prie nugaros — dabar ir jo nugarėlė buvo šlapia. Todėl ir šnekėjo kaip tėvas.

Dar keletas kastuvo grybštelėjimų, ir lobis buvo užčiuoptas, bet tvokstelėjo tokia smarvė, kad abu, žodžio vienas kitam nebetarę, nudūlino savo keliais.

Tėvas stovėjo kieme ir laukė. Už jo nugaros skeryčiojosi pamotė.

— Kur tu buvai? — paklausė jis vaiką.

Sargis, džiugiai amsėdamas puolęs jo pasitikti, staiga sustojo, apsisuko ir, gailiai viauksėdamas, nudūlino šalin.

— Niekur.

— Čia ne atsakymas. Aš klausiu, kur tu buvai?

Stovėjo akis nudelbęs. Tegu baudžia. Tegu teisia, tesmerkia. Net Sargis, jo ištikimiausias draugas, dabar tupėjo vienoje gretoje su tėvu ir pamote. Vos vos vizgindamas uodegą, žiūrėjo į jį. Pro ašaras ėmė priekaištauti ir aiškintis: nieko jis neturįs, nei sąsiuvinių, nei knygų, nei žiebtuvėlio, net valo, kabliukų... — šnekėjo murzina ranka trindamas veidą.

— Nesuprantu, kas čia galėtų būti bendra, — pasakė tėvas.

Tada jis viską jiems išklojo. Juk protingai ir blaiviai pagalvojus... O, jeigu čia būtų Panaviokas! Jis įtikintų. Manė, kad bent pamotė pritars. O ji tiesiog pulte puolė jį. Neduosianti valgyti, prie stalo daugiau neleisianti!

— Diržą jam paimk. Diržą! Aš jį taip nušlajuočiau, kad būtų atata!

Bet tėvas jos nė negirdėjo.

— Su kuo kasei?

— Su Panavioku.

— Eik jau, kas tau Panaviokas, tas vaikas kaip vaikas, tik šitas!..

— Ne tavo reikalas, — šūktelėjo tėvas, bet pamotė jau buvo bešokanti prie vaiko su vytine. Tėvas sulaikė. Grumdamiesi ėmė plūstis. Taip visuomet: vis per jį ir per jį tos rietenos. Už ką jį tėvas vis gina, neleisdamas pamotei nė vieno blogo žodžio ištarti? Kad ir dabar. Išvytų geriau iš namų visai. Paėjėjo atokėliau, apsidairė. Naktyje slypėjo kažkas gundančio, kraupaus, ji skleidė vos juntamą, bet vis stiprėjantį dvėsnos tvaiką, kurio nė aitriausias, iš visų pakrūmių sklindantis ievų kvapas neįstengė užmušti. Kažkodėl kaip tik tokiomis naktimis nuo amžių atkasinėjami kapai, būna visokios šventvagystės.

Du žmonės — vyras ir moteris — grūmėsi mėnesienos užlietame kieme, o jis, mažas nusikaltėlis, puldinėjo prie jų gailiai viauksėdamas. Paskui tėvas, netaręs daugiau nė žodžio, įbruko jam į rankas kastuvą, ir abu nubrido rūko apsemta pievele. Kai duobė buvo užpilta, paklausė:

— Ar tikrai su Panavioku kasei?

— Negi ir tu manim netiki?..

— Tikiu, vaike, bet reikia ir savo galvą turėti. Tau palieps atkasinėti kapus, ir atkasinėsi. Juk ir čia, blaiviai ir šaltai pamąsčius...

Jis nebaigė. Toks sugretinimas vaiką pribloškė. Kaip arti, pasirodo, nuo nuslėptos, kažkur sėlinančios minties, kuri, rimtai pagalvojus, kartais pasirodo tokia paprasta, tik stebėtina, kad anksčiau niekam nešovė į galvą, kaip arti nuo tokios minties ar sumanymo iki nusikaltimo ar šventvagystės. Paskui ėmė įnirtingai spyriotis — vis vien esąs nekaltas.

— Tu dramblį iš blusos padarei! Vežimą priskaldei iš adatos! — šaukė jis tėvui.

— Taigi taigi, — prašneko Kristupas, — dramblys išauga ir iš dar mažesnio daikto nei adata. Supranti?

Nieko jo vaikas nesuprato, nenorėjo suprasti. Zvilgtelėjo Kristupas į savo vaiką, ir toks nesuprantamas jisai jam pasirodė: eina galvą nudelbęs, rankos karo palei šonus, visas — gyvas atkarumas, prieštaravimas. Kaip, kada pražiopsojo jis savo vaiką? Ką visą laiką gaubė švelnumu, glostė? — Užteks, vaike, — pasakė su nerimu, — nesiginčyk. Viena pažadėk — kad daugiau tokių dalykų nebūtų. Ir su Panavioku kad daugiau nematyčiau. Visišką laisvę tau daviau, o kas išėjo?

Kristupas dar nežinojo, kad sūnus jau seniai klaidžioja tamsiais savo prigimties labirintais — kur jie išves? — vis suka į šoną akis, kad tik kuo greičiau paspruktų nuo tėvo.

Miestelio rūsiai bei užkampiai, po kuriuos su Akuotėliu ar Panavioku landžiojo, sudirgintomis šnervėmis uosdami pelėsių, dulkių ir dar kitokius kvapus, buvo ne vien rūsiai. Ko jie ten ieškojo, neįmanoma nė suprasti. O knygos ir žurnalai, kuriuos įsigudrino vogti iš ūkio bibliotekėlės, šlykščiausiai apgaudinėdami žvairaakį vedėją; aptrupėjusiais kakliukais buteliai, kuriuos jie pardavinėdavo, įskilimus ir ištrupėjimus užlipdę ruda tyrele? Jis ir peštis pradėjo, kartais būna nuožmus kaip žvėriūkštis, ginasi melu, ašaromis, kad tik nebūtų priremtas prie sienos, nuginkluotas — net gudrumu, meilikavimu, kurį jau buvo spėjęs perimti iš Panavioko. Visa tai galėjo ir likti. Nestigo jam ir kitų prigimties gaivalų, kurie pabunda nepastebimai, suklesti, įsiviešpatauja, visur reikšdami savo teises, kol virsta ydomis, pragaištimi...

Su visa tuo Kristupui kaskart dažniau teks susidurti, nestigs ir tokių akimirkų, kai jis žiūrės į savo vaiką, tarsi jo nebeatpažindamas, nežinodamas, kaip jį paveikti, — visiškai suglumęs, priblokštas, ir tik kažkaip iš padilbų, tarsi vogčiomis, sviestas į tėvą vaiko žvilgsnis, kartais toks tyras, kartais kažko maldaujantis ar slapta, su baime besiteiraujantis, vėl įstengs sužadinti švelniausius tėvo jausmus. Žiogelis, sakys tuomet Kristupas, šypsodamasis iš po kepurės snapelio, ir ranka pati tiesis Juzuko paglostyti, sulaikyti, bet kur ten — žiūrėk, jau lekia, net smėlis iš po basų kojų rūksta. Su kuo tokį vaiką daugiau palyginsi — žiogelis, ir tiek.

Kokių tik vaikų čia nesimokė! Akuotėlis ir Panaviokas save laikė Robinais Hudais. Kiti vaikščiojo apsikaišę strėlėmis, su lankais, kaip indėnai: klykaudavo it laukiniai, mamutą nukovę. Jie pirmieji pasiekė Šiaurės ašigalį, išlandžiojo tropikus... Skraidino pirmuosius lėktuvus per Lamanšą, vaikščiojo jų sparnais...

Pareidavo namo įveikę aibes pavojų, ir motinos nė neįtardavo, su kuo šnekasi, kam šlepsi per užpakalius...

Paišinas, išgeltęs, visus pravardžiuojantis skystagerklis miestelio mūrininko ir kaminkrėčio sūnus Riauba, budriai sergstimas tokių pat rėksmingų, smalsių, apsivėlusių seserų. Kartais, atsisėdęs už jų nugarų, išsitraukdavo į suodiną popierių, suvyniotą sumuštinį, pasidėdavo ant suolo, palaukdavo, kol visa klasė pakvips dešra, skilandžiu, kumpiu ar lašiniais, ir, pamatęs, kad į jį jau žvilgčiojama, patrindavo pilvą. A, sakydavo kvėpdamas skanėsto kvapą. A... Tolei uostydavo, vartaliodavo, apžiūrinėdavo, kol visi imdavo gurkti seiles, bijodami ir pažvelgti jo pusėn. Tada ir jis pradėdavo čepsėti, žiaumoti, net jam akys išsprogdavo.

Tačiau būdavo ir tokių dienų, kai Riauba dūlindavo tarp suolų, uosdamas kitų atsinešto maisto kvapą, arba, šastelėjęs kaip koks žvėriūkštis, tverdavo iš silpnesnio vaiko kąsnelį ir, nulėkęs prie durų, sučiaumodavo. Jam kažkodėl norėjosi, kad kiti matytų, kaip jis čiaumoja, varvintų seilę, bet negalėtų atimti. Kas iš jo, sergstimo dviejų rėksmingų skundikių seserų, atims. Be to, ir jis buvo ne pėsčias, greitas, tikra žebenkštis. Net greičiausias mokyklos slidininkas, čiuožėjas ir bėgikas Beržėnas neįstengdavo jo nutverti.

Ankstyvais rytmečiais, kai iš miestelio kaminų stulpais kildavo dūmai, telkdamiesi į žemą debesį, temdantį blyškią, virš plyno ežero kilstelėjusią saulę, į klasę įžengdavo šalčio nugaląstais skruostais dramblotas kiškialūpis Vaitkus. Pasirodydavo jis dažniausiai tuo metu, kai mokytoja jau būdavo bežyminti, jog šiandien jo nėra pamokose. Kas rytą jis suplūkdavo dešimtis kilometrų per pusnis, kad vakare kaip žmogus, iš didelio kelio parėjęs ar kokius sunkius darbus nuveikęs, pargrįžtų į šiltą tėvų trobą ir, parodęs mokytojų pribraukytus sąsiuvinius, siektų šaukšto.

Po kurio laiko, kai aptirpdavo prie Vaitkaus medpadžių prišalęs sniegas, Juzukas pajusdavo bakstelėjimą pašonėn — mirksėdamas paraudusiais vokais, Vaitkus prašydavo, kad parodytų jam savo sąsiuvinį. Vaikai jį vadino drambliu, ir jo įdiržusią odą nuolat skalbė pašaipos rykštės. Visa jis pakeldavo kantriai, susitaikęs su savo dalia. Sunku būdavo žiūrėti, kaip jo didelė, vyriška ranka paima apgraužtą plunksnakotį arba grūda į portfelį suglamžytus sąsiuvinius.

Vos tik prasidėdavo pertrauka, kildavo toks triukšmas, tarsi po suolais būtų palindusi žiurkė. Tai Jankus, užsikėlęs dešinę koją už sprando, prašokuodavo iš vieno klasės galo į kitą, modamas jiems nuo peties siaurute, išgaubta, lyg mažo vaiko letenėlė, koja. Kiek sykių Juzukas ir kiti vaikai bandydavo pakartoti tą triuką — nieko jiems neišeidavo, mat dešinė Jankaus koja buvo trumpesnė ir plonesnė už kairiąją. Šitaip užlaužęs koją, jis švilpdavo su rogutėmis nuo bažnytėlės kalno, stulbindamas einančius mokyklon vaikus.

Visur zujo sentikių našlės Lvovas, putlia užsirietusia nosimi, teieškantis progos su kuo susikibti. Kur tik praeidavo, visur palikdavo verkšlenančius vaikiščius... Tik Bražienės vaikas, styrančia raudona nosim, pakvipęs vėju, kiek su juo draugavo.

Grįždamas iš mokyklos, Juzukas dažnai matydavo prie malūno užkardos ant ledo blykčiojančias Beržėno pačiūžas. Aplink visuomet stypsodavo miestelio vaikiščiai, tarp jų ir Skarulio Kęstas; jo tėvas, liaudies gynėjas, žuvo per susišaudymą. Sūnus buvo gyvas kontrastas tėvui, stambių veido bruožų, plačiapečiui. Kęstas, smulkutis, riesta nosele, gyveno pajuodusių lūšnų sąvartyne prie kalvės ir malūno. Dauguma moterų ten buvo našlės.

Visi iš Kęsto šaipydavosi: tas veido bruožų smulkumas, liesumas, — rodos, smilga perdurtum, — tos akys, didelės, vaiskiai mėlynos, naivios... Dar žiauriau būtų tyčiojęsi, jeigu ne Juodalksnio Albertas, toks pat betėvis, skarmalotas, gunktelėjęs. Susikabinę už rankų, jiedu su Kęstu vaikščiodavo gatvelėmis, o iš paskos pėdindavo keletas tokių pat beglobių, apskurusių vaikų. Jų kišenės visuomet būdavo prikimštos sprogmenų, jie trenkė paraku, karbidu ir kapsulėmis. Vieną popietę visiems kvapą užgniaužė žinia — sprogus kapsulei, mirtinai susižeidė Juodalksnis...

Kartą Juzukas, eidamas pro sietuvą, pamatė stovintį su meškere Skarulioką. Pliaupė lietus, ir lašai skambčiodami dužo į aprūkusią kareivišką skardinukę, kurioje plaukiojo keletas žuveliokų.

— Tiek tepagavai? — nustebo.

— Ššš... — Skaruliokas apsidairė po temstančias pakrūmes: netekęs draugo, jis tapo dar baikštesnis. Juzukas jam parodė žuvingesnes vietas, sugavo keletą žuveliokų.

— Ar neturi ko užkąsti? — uostė orą Skarulis.

— Gerai, atnešiu.

Juzukas jau buvo bepasileidžiąs namo, bet Kęstas jį pašaukė:

— Palauk. Man rodos, tu nebeateisi.

— Kodėl? — nustebo Juzukas. — Man rodos, tu meluoji. Parodyk dėžutę.

Juzukas parodė.

— Ė, matai, — pasakė ištraukdamas sumuštinį.

Kad ir kaip Juzukas prisiekinėjo, dievažijosi tą sumuštinį užmiršęs, Kęstas juo netikėjo. Neatitraukdamas akių nuo šokčiojančių burbulų gausybės, kad nesimatė nė plūdės, purtė galvą ir vis kartojo:

— Ė, negerai taip. Aš maniau, kad tu už kitus geresnis, o tu, pasirodo, melagis. Gobšuolis, melagis. Ko dabar į mane žiūri išpūtęs akis? Lyg ne? Manai, kad aš visiškai kvailas, nematau, kaip jūs iš manęs... tyčiojatės? Ir tu toks, ir tu su jais. Tu... — kone verkšleno Skarulis.

Juzukas matė, kaip paniro plūdė, tačiau ne žuvys jam buvo galvoj. Tas liūtingoje prietemoje pasigirdęs Skarulioko skundas jį persmelkė. Jie susėdo po medžiais, susikūrė mažą liepsnelę, šildėsi rankas pasiklausydami, kaip lietus skalbia alksnių lapus, talžo vandenį.

— Na pasakyk, argi aš ne teisus, — niūktelėjo liesu pečiu Juzukui į pašonę Skarulis. — Nuoširdžiai pasakyk, — tarė ir kone maldaujamai pridūrė: — Niekini ir tu mane, niekini, a?..

Juzukas tylėjo, dėliojo šapelius į ugnį, ryte rijo godų jos kaitrumą akimis, vengiančiomis liūtingos ir nykios vakaro prietemos. Skarulis sakė tiesą.

— Nežinau... nežinau, kodėl taip yra, — Juzukas įrėmė į kelius pasmakrę ir palinko į priekį. — Aš nepagalvojau... kaip kiti vaikai, taip ir aš... — ir pastiro išgirdęs, su kokia pagieža Skarulis ištarė:

— Todėl, kad tu niekšas. Visi jūs niekšai! Supranti? Visi, visi! — šūktelėjo atsistodamas. — Tau draugas Panaviokas, Akuotis, visi chuliganėliai tau draugai. Nieko, Lvovas tave dar pamokys.

Juzukas pašoko, buvo bepuoląs, tačiau, žvilgtelėjęs į aprūkusioje skardinėje plaukiojančius žuveliokus, į praskydusius nuo lietaus sumuštinius ant žolės, sustojo; be to, Skarulis, nutvėręs meškerę, spruko į dilgėlyną. Po kojom gulėjo akmuo, buvo čia ir pagalių, į kitą jis butų paleidęs, bet į Skarulį ne. Skaruliui, tam liesam baltagalviui vaikui naivaus vaiskumo kupinomis akimis, taip netiko tokia pagieža...

Parėjo Juzukas namo galvą nuleidęs, pasiryžęs rytoj viską išsiaiškinti, tačiau nebespėjo: kitą dieną, nebeiškentęs nuolatinių Lvovo užgauliojimų, susimušė. Pliekėsi jie dirvonėlyje prie mokyklos, kol apsipylė kraujais. Nieko nebeįžiūrėdamas, keldamasis ir vėl griūdamas, puldinėjo tą mušeiką, kol tas nebeatlaikęs nėrė šalin.

— Bravo! Čia tai vyras! — prilėkė prie Juzuko Panaviokas, vaikų būryje stebėjęs muštynes. Tačiau Juzukas pirmiausia susitiko su Skarulioko akimis, žvelgė į Skarulioką ilgai, tiriamai, iš padilbų, galvodamas, ar nepulti jam dabar Kęsto, bet vaiskioje to vaiko akių mėlynėje neišskaitė jokio atsakymo.

Po kurio laiko Skaruliokas su motina kažkur išsikėlė...

Sunykę pokario vaikiščiai, sekiojantys pulkais paskui augesnius, juos pamėgdžiojantys, susigrūdę rankas į plačių apsmukusių kelnių kišenes, spjaudydami saulėgrąžas, čaižiai dviem pirštais sušvilpdami, dairydamiesi, ką čia užkabinti, — traukdavo kreivomis gatvelėmis, dūlinėdavo palei tvoras, vogdavo sumerktus į vandenį pieno bidonėlius, obuolius, siaubdavo daržus. Vagišiai, nutrūktgalviai, mušeikos, jie išnirdavo iš pajuodusio nuo laiko lūšnų sąvartyno, vadinamo našlynu, kur visa gožė dilgėlės, sulaukėję krūmokšniai; ten buvo jų motinos, tampančios mekenančias ožkas, močiutės, sėdinčios atokaitoje ant slenksčių ir akmenų. Savo darbo žeberklais jis smaigstydavo žuveliokus, šaudydavo iš “ragatkų” į žvirblius, dirbdavosi “pugačiovkus”, šokinėdavo nuo malūno užkardos, sustoję būreliu žiūrėdavo, kaip įsibėgėjęs karšta nuo saulės skarda Beržėnas, kelis kartus apsisukęs ore, neria į vandenį prie kyšančių polių. Jie svaidėsi akmenimis, negailestingai kumščiuodavosi, apmušdavo net savo motinas ir močiutes. Judrūs, nenustygstantys. Toks buvo Panaviokas, pailga galva, prisiplojusiomis ausimis, amžinai pasiruošęs kažkur sprukti, pašvinkęs tabaku; o akys nekalčiausios — net meluodamas, vogdamas visuomet žiūrėdavo tiesiai į žmogų. Pardavėjai iš panosės ištraukęs tuščią butelį, čia pat jį parduodavo ir švilpiniuodamas, nekalčiausia mina, susipildavo į kišenę kapeikas, paskui imdavo tykoti kito. Panaviokas visuomet čia atsiviliodavo kokį vaiką, kad tas matytų, kaip jis “dirba”. “Ko čia trinies?” — klausdavo pardavėja. “Patinka” — atsakydavo ir žiūri, būdavo, jai tiesiai į akis.

Kraupi mirtis vėliau ištiko jo tėvą: sudegė spiritui užsiliepsnojus viduriuose. Žmonės jį rado varnalėšose prie kalvės. Iš pajuodusios burnos veržėsi melsva liepsnelė. Sirgėdienė dar bandė gesinti, bet kur ten...

Gamta apdovanojo tą vaiką nuostabia muzikine klausa, lipšnumu, mikliomis fokusininko rankomis. Kas yra girdėjęs, kaip jis dainuoja, ką yra meiliai ir širdingai prašnekinęs, tas niekada nesuabejos šio vaiko dorumu. Bent juo tikėjo jaunutė mokytoja, kuriai jis nuolat lįsdavo į akis, lyg norėdamas, kad iškratytų kišenes, iš kurių visuomet pabirdavo suglamžyti rubliai, degtukai, žiebtuvėliai, nuorūkos. “Iš kur?” — klausdavo ji, trikdoma nekalčiausio žvilgsnio.

Žiemos šalčiai juos sugindavo į trobeles, pavasariai išviliodavo į atokaitas ir atšlaimus. Kai šiltas vėjas pradžiovindavo šlaitus, kai saulė įkaitindavo akmenis ir plytas, o upėje kiek nusekdavo vanduo, jie visiškai pakvaišdavo — basi pasileisdavo per sniego lopelius, karstydavosi po medžius, šunys ir katės, gailiai miaukdamos, sprukdavo nuo jų į pašalius.

Akuočio vaikas, kregždėtas, kresnas, plačiapetis, nekantraujantis, suktas, kažkuo panašus į savo geriausią draugą Panavioką, tik grubesnis, ūmesnis, kartais nusitempdavo Juzuką į namus, rodydavo jam įsigytus daiktus — markes, rublius, litus, sugedusius laikrodėlius, — Juzukas jam pardavė Ambraziejaus paliktas knygas, kurių nespėjo iš jo išvilioti Vizgirdžiokas. Stveriodamas Juzuką už rankovės, Akuotėlis vis pasakodavo apie Robiną Hudą. Jis visuomet būdavo kupinas keisčiausių sumanymų. Čirškaujant balandžio atokaitoje žvirbliams, įkalbinėjo Juzuką bėgti iš namų: įsikursią kur miške, pasidarysią buveinę, ne, geriau keliausią prekiniais traukiniais, kuo pakliūva. “Ko tu bijai? Ko? Važiuojam! Važiuojam!” — šaukė jis.

Susidraugavęs su miesčioniukais, Juzukas iš karto pajuto, kad jie kitokie; dar kitokių vaikų ateidavo į mokyklą iš Dusmenų, Santakų...

Viliojo čia ir sodai, lūžtantys vaisiais, aukštomis tvoromis aptverti; svyrančios serbentų kekės, agrastai... Buvo kiemų, į kuriuos jie nekeldavo kojos, — Juzuką masino žalias, erdvus gydytojo namas, ne mažiau traukė kitas, stovintis anapus gatvės priešais Akuočių lūšnelę: geltonas, skendintis gėlynuose, plačia stikline veranda, kurioje Juzukas matydavo juodais drabužiais vilkinčią vienuolę; ji sėdėdavo su knyga, kurios juodame viršelyje Juzukas kartą pastebėjo geltoną auksinį kryžiuką. Plieskiant bijūnams, dūzgiant bitėms, kai visa geibdavo ir vysdavo nuo karščio, kai už keliolikos žingsnių moterys, pasikaišiusios sijonus, velėdavo žlugtą, kai Akuotienė žindydavo savo vaiką, visiems bruzdant, skubant, dūstant nuo karščio, ta moteris sėdėdavo verandos vėsoje, ir Juzukas juste pajusdavo ten viešpataujančią ramybę, atskirtumą, erdvumą... Kiekviename kieme, už kiekvieno slenksčio, kiti pasauliai, kiti daiktai, kitas oras. Visur, kur tik jis įžengdavo pirmą kartą, kas nors jį apstulbindavo — sieninis laikrodis, kraitinė skrynia, svetainės vėsa, stalas, suolas, užuolaidos, stovinti vidury kambario gėlė — kas nors, ko nebuvo jo namuose.

... Tais metais Juzukui verkiant reikėjo ilgų kelnių su kišenėmis ir diržu plačia sagtimi; prie švarkelio jis prisisiuvo kareiviškas sagas ir antpečius. Įkaitinta iki baltumo vinimi vis degindavo medienoje skyles, dirbosi pistoletus, dažė juos visokiais dažais, pyškino iš “pugačiovkų” į žvirblius, lentas, vadovėlius; tais metais Vizgirdžiokas jam vos neišmušė akies — nebesileisdavo jo engiamas, ne vienos jų peštynės baigdavosi lygiomis, jo smarkumas apstulbindavo net augesnius jį užkliudžiusius vaikiščius; tais metais per didžiausius karščius jo triušė atsivedė vienuolika vaikų, kurie vienas po kito gaišo, ir jis lįsdavo į šlykščiai dvokiantį narvą, traukdavo juos iš minkštų pašvinkusių pūkų kone vemdamas; užsėjo visus pašalius daugiamečiais lubinais, prisodino medelių — šermukšnių, klevelių, obelaičių, — susikonstravo vėjinį malūną su būdele, durelėmis, girnomis, įsirengė slėptuvę, prisinešė į ją visokių gelžgalių, senų pinigų, knygų, dinamą, ir elektros kibirkštėlės purtydavo jo nagelius.

Su kitais vaikiščiais ardydavo širšių lizdus (kartą grįžo visas sugeltas), kaišiodavo į barsukų urvus lazdas, erzindavo šunis; juos traukė visa, kas kelia baimę, ką reikia įveikti, kad galėtų paskui didžiuotis: basi braidžiodavo po gyvatynus, lipdavo į aukščiausių medžių viršūnes, ir kai kuriems iš jų net patikdavo, kai tėvai juos gainiodavosi nusijuosę diržus. Įraudusių saulėje bastūnų padermė, dauguma jų jau nebelankė mokyklos ir tik laukė, kada galės išvažiuoti. Vienas po kito jie palikdavo Užpelkius, išklysdavo kas kur.

PAKIRDĘ

[1]

Atėjo rugsėjis — sausas, vaiskus. Keldamas dulkes, prie valsčiaus siautėja vėjas. Nusekusioje upėje meškerioja miestelio vaikiščiai. Pakelėse plazda persišviečiantys medeliai, spindi dirvonuose voratinkliai, bubsi žemėn pernokę obuoliai. Vienakojis Bartkus asfaltuotoje miestelio aikštėje gręžiojasi į šalis — jau daug sukiužusių namų nugriauta, jų vietoje statomi nauji, tačiau ūkinių prekių parduotuvė, paštas ir tas dviaukštis griozdiškas namas su įsikirtusia į gatvelę laiptų platforma, po kuria kapstosi vištos ir zuja triušiai, tebestovi. Bet langeliai nušveisti, kai kur ir gėlių pamatysi. Žinoma, dar daug visokio šlamšto yra senuose namų rūsiuose ir ant aukštų. Neseniai darė kapitalinį remontą ir valsčiuje — gal dėl to Bartkus dabar visur užuodžia kalkių, lako ir šviežios medienos kvapą. Anądien valsčiaus rūsyje atrado keletą antikvarinių daiktų — šūsnį senų maldaknygių, kažkokius į varinį kuparėlį sudėtus laiškus ar užrašus, surūdijusį kardą ir grandines, keletą išdilusių monetų. Dar nežino, kur šiuos daiktus dės. Jie gražiai papildytų jo muziejėlį, kur yra ir švino gabaliukas, sutrupinęs jam kelio kaulą, ir žuvusių aktyvistų drabužiai, ir miško landynėje spausdintų proklamacijų bei grasinančių raštelių. Dabar miškuose tylu — noksta riešutai, gelsta lapai, daug grybų.

Virš galvos kaip juodas debesis siūbteli varnėnai. Dar neišskrido. Paskutiniai pulkai. Skuba nurankioti užsilikusias uogeles, kad keliaudami kituose kraštuose jas pasėtų.

Aukštai danguje girgsėdamos skrenda gervės — ten, aukštybėse, tikriausiai vėjo nėra, nes toks lėtas ir iškilmingas jų skrydis. Sukdamas dulkių debesis, siaudžia vėjas. Visi kiemai ištuštėję ir tylūs, prie malūno girdėti zeimeris — pjauna lentas, girdėti vaikų balsai ant kalvos, prie bažnytėlės, kur stovi žalsvas dviaukštis namukas, — netrukus ten suskamba varpelis. “Matot? Ar aš nešnekėjau, — pasakytų Bartkus dabar bet kuriam iš tų, kurie kitados šaipėsi iš jo plastmasinių maketėlių, — nuo ano rudens jau aštuoneri metai praėjo. — Matot, kiek šitame miestelyje šviesos”.

Paskui, nuklibikščiavęs girgždančiais laiptais į palėpę, kur kitados gyveno panelė mokytoja, išgeria stiklinę vyno ir, abiem rankom pasirėmęs į siaurą palangę, įsižiūri: aprūdijęs ūkinių prekių krautuvėlės stogas, upė, tiltas, aname krante laksto basakojai Savicko vaikai — berods dešimt jų auga toje lūšnelėje, — balta bažnytėlė ant kalvos. Viena seniausių šiame krašte. Architektūros paminklas, saugomas valstybės (visai neseniai šitą lentą prikalė).

Mokyklos koridoriai išplauti, kieme teberiogso suolai, tebėra lako kvapas, vadovėlių, kreidos. Susėdę ant laiptų, jie varto ką tik įsigytas knygas. Nuo balų vandens suskirdusios kojos nutrintos ražais, vienas kitas su bateliais. Tylu ir tuščia. Tokie bus turbūt ir šitie mokslo metai.

Kai Juzukas pradėjo lankyti mokyklą, dar mokėsi jo sesuo, Algimantas, Vizgirdžiokas, Kainorių Augustas, Anupriokai... Visur čia būdavo pilna pažįstamų balsų. Vėlyvojo rudens pavakariais, vaikštinėdamas temstančiais koridoriais, jis laukdavo pusbrolio Algimanto. Nė vieno jų nebepamatys mokyklos kieme.

— Kaip greit lekia laikas, — Juozas žiūri į laukus, kur burzgia kombainas.

— Taigi, — atsiliepia Albinas.

Kaltai šypsodamas, pro juos prasibrauna Vaitkus — ketvirtas ruduo jis čia atsineša tuos pačius vadovėlius; įsikuria galiniame suole ir įsmeigia paraudusias akis į lentą.

Dar penkerius metus Juzukas čia mokysis, tačiau niekad šiuose koridoriuose nebeišgirs švepluojančio Algimanto balso, neprieis prie sesers. Jau nukaukšėjo jų medinukai gruodo žeme. Ir ne vieškeliu, o per pušynėlius jis dabar vaikščios rytais į mokyklą...

Sodininko Gelažiaus sūnus — jis sėdi Juozui už nugaros — baksteli pašonėn ir atkiša kvapnų, geltoną, į keturias dalis perskeltą obuolį. Juozas pirmą kartą atidžiai pažiūri į jo veidą. Vieną gabalą pasiima Albinas, kitą Rimantas.

Įtraukęs į siaurus pečius galvą, varto ką tik nusipirktą vadovėlį Stonys.

Įeina literatūros mokytojas, aukštas, juodu naujutėliu kostiumu, ir, atidžiai visus nužvelgęs, atverčia dienyną. Tie patys — Gelažius, Juozas, Albinas, Rimantas Užpelkis, Stonys, Marytė, Gražina, Bernadeta, Nijolė. Tylučiai, ištroškę mokslo. Tie, kuriuos kiekvienais metais susitvenkusi žinių banga siūbtels tolyn į priekį, užmesdama ant aukštesnės pakopėlės ir įliedama į gyslas išdidumo bei pasitikėjimo savim. Vienuoliktoje klasėje jie nusifotografuos. Iš tų, kurie prieš vienuolika metų kartu su Juzuku pirmą kartą pravėrė mokyklos duris, bebus likę tik keletas.

Baigės rugsėjis. Po orą bailiai

Voratinkliai draikės be vėjo —

skaito mokytojas.

— Kas šitą eilėraštį parašė?

Ir Juozas, apmirusioje klasės tyloj ištaręs Maironio vardą, vėl pagalvoja apie Algimantą — šito nuostabaus posmo Algimantas nežinos.

Įeina rusų kalbos ir literatūros mokytoja. Senyva, žilstelėjusi, balta apykakle, baltais rankogaliais. Penkerius metus ji kals jiems į galvas, kada reikia rašyti “miagkij znak”, kada dvi “n”, kada vieną. Kunigaikštis Igoris, Sviatoslavo sapnas, poloviečių ir variagų karai. Maskvos įkūrimas, kremlius, totorių ordos, pratisos, didelio ilgesio bei jėgos kupinos stepių dainos, pranašingieji Gogolio žodžiai. Ateis Lomonosovas, nuskuręs, bet gabus žvejo vaikas; graudus našlaitis Ševčenka, pavergtųjų tautų dainius, plaktas arklidėje, gyvenęs tremty; skaudusis Kolcovas, liūdnas Lermontovas (“Liubliu otčiznu ja, no strannoju liubovju” — kaip skyrėsi jo meilė nuo Puškino!). “O Volga, kolybel moja!” — suaimanuos Nekrasovas. Ir čionykštės pakrūmės, Juzuko vaikystės išbraidžioti takai atsidurs kažkur prie XVIII amžiaus Volgos, kur baržas velkantys burliokai, aukštas skardis, pušis (“I stoit v vyšine tam v veršine sosna”), sukantys virš jos ratus varnai, gal net iš Sviatoslavo laikų tas jų karkimas. Visokios istorinės ir literatūrinės detalės bei epizodai spiesis pagal savas, pasąmonines tendencijas, suaugs su Juozo gyvenimu, prisipildys paauglystės netikrumo, vilties ir norų. Tremties keliai, išdidi romantiškųjų poetų vienatvė, pranašingai skambančios eilės, lemtis. Erdvumo, saulėtų plotų, švilpiančio vėjo pojūtis — bundanti siela kėlė į baugias atskirtumo aukštumas; pojūtis, jog kai kurios žmogaus egzistencijos akimirkos atsiveria tokiais vaizdais, nutvieskiamos tokia šviesa, jose slypi toks grožis, tragizmas, didingumas, meilė ir dar kažkas, kad laikas prieš jas bejėgis.

Stepėje su vaiku klaidžiojantis Gorkio apsakymo vargeta skarmalotas, apšepęs, alkanas, tačiau kokia jaudinanti jų meilė! Apmirusioje klasės tyloje trūkčiojančiu balsu Juozas skaitys pasakojimą apie juos, nepaprastai ryškiai visa, ypač stepę, įsivaizduodamas. Paskui — drėgnas nejaukus Peterburgas, aitrūs, perdėm karšti džiovininkų inteligentų ginčai, nebylys, glostantis sunkia ranka šunelį Mumu...

Abuojumas, žiaurumas, pasmerktumas — kaip žeidė tais metais jo sielą! Senas Brisius, sustirusi balta katytė, perverta strėlės; Joniukas, dardantis mėšluotuose ratuose pavasariniais laukais ir visa gerkle plyšojantis “Ak vija pinavija”. Visa tai nesuprantamu būdu siejosi su juo, egzistavo čia pat.

Ilga, speiguota ir gili žada ateiti žiema — gal dėl to toks gražus ruduo; žiema su vyžotais Donelaičio būrais ir saulele, kuri “vėl kaskart vis aukščiau užkopdama” risis, su persmelkiančiais šalčiu ir drėgme paryčiais, su liūdnu išsiilgimu kleketuojančio gandro: ką jis šiais metais išmes iš lizdo — kiaušinį ar savo vaiką, kai jie vėl atkutę pasileis į džiūstančias pamiškes ieškoti gyvačių išnarų, gaudyti driežų, landžioti po tankumynus?

Tarsi nujausdami tai, paskubomis perverčia vadovėlius, pasiklauso mokytojų, apie ką jiems šįmet bus aiškinama, ir, vos pasibaigia pamokos, išlekia į laukus.

Iš gelstelėjusių pelkynų ir raistų girgsėdamos išskrenda gervės. Kvepia bulvienojais, žeme, samanomis, žaliuokėmis, kurių jie prisirenka grįždami iš mokyklos. Perdžiūvusiais molio keliukais krypuoja šiaudų vežimai. Kažkur dulkių debesy ūžia kuliamoji. Bumbsėdami soduose krinta pernokę vaisiai. Draikosi voratinkliai. Tebečirpauja žiogai, šilta dar saulė, vėjelis drungnas, gaivus, ir tik gervių klyksmas aukštoje padangėje, ražienų spindėjimas, gelstelėjusios žalumos kuždesys, nelauktai ištuštėję laukai, plynos pakalnės, slėniai, netekę žalumo, jau liudija, kad vasara baigia praeiti. Kažkas veriančio širdį yra tokioje metų kaitoje, ypač tai junti rugsėjy...

— Tuščios varpos, pelas, šiaudai, — sako vėtydamas grūdus Konstantas. — Anksčiau, būdavo, po kelis prėslus prikraunam. Šieno, dobilų — net lūžta. O kviečiai!.. Byrėdavo kaip perlas... kaip riešutai...

Jo pati ropinėja po kluoną. Maža, peluotais drabužiais, įrudusi saulėje, tik balti ruoželiai paakiuose, kur susimeta raukšlės, kai ji prisimerkia nuo saulės. Ji girdi tokius Konstanto postringavimus, bet vis dar tvardosi, šnirpštauja nosimi, tyli. Galop nebeištveria.

— Ajajai! — išsitiesia visu ūgiu. — Aruodai jam, girdit, lūždavę. O kolūkin ko nėjai, ko visą vasarą pakrūmėm prabindzinėjai? Žiūrėk, kiek dabar kiti turi, kiek Užpelkio, Kazio iš sandėlių parsivežta. Ale kai įsišneka — pats nebežino ką. Perlas!.. Riešutai!.. Tfu!

— Ko čia mane mėgdžioji kaip vaiką, kas aš tau... Ši sukruta, nebežino ko stvertis, tėkštų jam tokį žodelį, kad net...

Aukštai danguje girgsėdamos skrenda gervės. Viršum namų susimeta į pulkelį, kiek pasitaria ir, išsirikiavusios trikampiu, patraukia į vakarus.

— Vedlys, — Konstantas žiūri į darniai išsirikiavusį trikampį. — Ten prieky vedlys, skrenda nuo kitų tolėliau, kitaip jis ir šaukia, — sako pasiklausydamas. — Nė vienos nepalieka. — Pasitarė, suskaičiavo ir traukia toliau. Ut, dar vienas pulkelis.

— Kurgi? — Konstantienė prideda prie kaktos ranką. (Pridėjusi prie trumparegių akių ranką, šią akimirką savo kieme stovi ir Maldonienė, jos veidas nuplikintas vasaros vėjų ir karščių. Ten, anoje upės pusėje, per pušynėlius galvotrūkčiais lekia vaikai — Albinas, Juozas, Rimantas, lekia, net žemė bilda.)

Atsilikusios gervės skrenda kiek žemiau, girgsi vėsčiodamos sparnais. Kažin, ar ten, tolybėje, baigiantis ištirpti trikampis jas beišgirs. Bet keista — trikampis lėtai pasigręžia, laukia.

Nešina paplavų kibiru, išlekia iš trobos Kristupienė. Persikreipusi, vėst vėst laisvąja ranka.

— Ko gi dairotės, kas yra? — stabteli.

— Gervės išskrenda, — sako Konstantas. — Taigi, — šneka pats sau, — jau ruduo, už savaitės, kitos ir gruodas, — žvilgteli į kiemo klevus, į trobos stogą (kone kiekvieną rudenį jį lopo) ir vėl įsižiūri į tolumas; spinduliai glosto kalvų aptakumus, medžius, trobesius, pakluonėj sukrautus padargus — pakinktai, sukiužusi piesta, brauktuvai, arklinės šukos, rezginės... — Pailsėkim, — sėdasi ant samanoto akmens. — Šiltas, — paglosto jį delnu.

Jo kelnių keliai sulopyti, milinio švarko rankogaliai atbrizgę, visas peluotas sėdi ant akmens, žiūri į savo rankas.

— Jau nebe už ilgo... nebe už ilgo žiema. Nedaug ir darbų beliko, nukasim bulves, iškulsim miežius...

Jo šneką pertraukia vištos — kudakuodamos išlekia pulku iš pašalio, priekyje gaidys.

— Čiagi kas dabar, — sako Konstanto pati, — gal šeškas. Eisiu pažiūrėt.

— Ut, ar ne Maldonis per kalnelį ateina? Padės man lopyti stogą, ut, pažiūrėk...

— Ko gi dabar taip rėži pagurklį? — sako Vizgirdienė burbuliuojančiam kieme kalakutui. Ji eina su sieteliu į pavietėlį, ten atkelia aruodo dangtį, išleisdama gardžius kvapus, — uostytų juos Juzukas kaip smakas.

— Gervės išskrenda, — sako Vizgirda, kai ji, nešina duonos kepalu, išeina kieman.

Virš išlenkto Kaušpėdo kalno skrenda gervės. Vizgirdienė, priglaudusi prie krūtinės miltuotą kepalą, kurį laiką žiūri į vakarus. Paskui vėl grįžta į daržinę, atpjauna bryzą skilandžio, paima sūrį, visa sudeda į sietelį. Staiga kažkas šlamšteli prie jos kojų.

— Tfu, kad nusigandau! Tfu.

Tingiai prisimerkusi į ją žiūri juoda katė ir laižosi. Moteriškė atgnybia gabalėlį skanėsto ir numeta. Katė suėda bemat, vėl žiūri, laukia, paskui prieina ir tyliai murkdama ima glaustytis prie kojų; negeras, nerimą keliantis jos akių žalsvumas.

— Ko čia pristojai kaip kokia nelaimė, škac! — sutrepsi koja.

Katė neria lauk. Piktai burbuliuodamas, atlekia kalakutas. Raudonas pagurklis žvilga krauju. Rėždamas sparną, taikosi pulti ant katės.

— Štiš, bjaurybe, ar nenutilsi! — Vizgirdienė įsižiūri į vakarus.

Padangė plati ir šilta kaip šilkas; voratinkliai ant dirvonėlio, kur dar taip neseniai jos vaikas eidavo imtynių su Juzuku, žaisdavo kvadratą ar čižiką. Paupiu per Vizgirdų alksnynėlį eina kažkoks žmogus — ar tik ne laiškanešys Strazdelis, gal laišką nuo vaiko atneša, ne, suka pro šalį.

Jos vyras tebežiūri į vakarus.

Jau kiek rudenų, sako sau Vizgirdienė, lydžiu aš gerves. Prisimenu, kartą su Kristupo Elžbieta braidžiojom po raistus, ai ai kaip rėkė gervės tą rudenį. O kartą vandenį iš versmelės sėmiau... Kažin, kas ten žlugtą skalbia, pagalvoja grįžteldama į paupį, iš kur ataidi kultuvės dūžiai.

— Kad aidi, kad aidi, — sako ji.

Stovėdamas savo kieme ir dairydamasis, išgirsta kultuvių garsus ir Konstantas.

Kaip aš anksčiau negirdėjau tų kultuvių, pagalvoja Vizgirdienė. Gal Kazimiero mergiotės žlugtą velėja. Ir kai ėjo į paupį, nemačiau, kaip apdujus pasidariau, sako ji ir vėl išgirsta gerves. Vis iš kitur šaukia, sako ji, iš kitur, tai nuo Maldonio namų, tai nuo pavieškelio...

Nuo kalno, kurio šlaitu jau gula šešėlis, dvelkteli vėsa. Pakrūmėse tebeaidi kultuvės. Ir tokie tušti staiga lieka Vizgirdienei jos namai, daržinėlė, klojimas, gryčia, tokia tuštuma paširdy, nors pulk ant šilto žemės pilkumo, glauskis prie kreivo beržioko, spauskis prie durų staktos arba eik ir eik vandens išgraužta rėva pro daržus pievele, užpilta pavasarinių potvynių suneštu smėliu ir žvyru, šnekink ant to žvyro mykiančią žaląją.

Kiek prisimenu, sako Vizgirdienė, gervės visada traukia per gražiausias dienas, tyliausiu oru, o balandy, kai sušniokščia vanduo, rūke per skubėjimą nė nebežinai, ar pempės ten klykia, ar gervės. Staiga pasigręžia į savo vyrą, lyg tik dabar būtų jį pamačiusi:

— Eik gi tu gryčion, eik susimildamas, gana jau, užteks, eik pavalgysi, va sūrio, skilandžio nešu. — O Vizgirda nė krust. — Kaip stulpas, peklon eit su tokiu vyru, — sako ji, — verčiau būčiau visai nepažinojusi. — Paskui, kiek apsiraminusi, pamato ir ji: ilgėjantis kalno šešėlis... o ten pilkas Kaušpėdo klojimas, nebėra akmenų, prie kurių, būdavo, sugula jos avys, karklynėlio... Iki šiol akys negali su tuo apsiprasti; pasižiūri į pilkus savo vyro rūbus, pilkas dirvonėlis, akmuo, gryčios stogas, sienojai... Uždeda ranką ant šiltos supleišėjusios medienos, paglosto — visą jos gyvenimą, rodos, tas šiltas, aitrus pilkumas sugėrė.

Įeina į trobą ir tik dabar pirmą kartą pastebi, kaip čia ankšta: kampan įgrūstos staklės, suvarpytos kirvarpų (namo taip ir nepasistatė), nuzulinta šeivelė, lenta, stalas; padeda ant jo duoną, sūrį, skilandžio bryzą. Čia ir marle uždengtos puodynės, druskinė, sviesto suktuvė, koptūrėlis, pečiukas, kačergos, suolas, ant kurio jos motina mėgdavo sėdėti...

Išgeria valerijono lašų, dar kartą žvilgteli į kieme stoviniuojantį vyrą, sučežindama šiaudus, ištiesia kojas, susideda ant krūtinės rankas, pamato motinos rožančių ant lentynėlės, paskui įsižiūri pro langą: takelis, vedantis pas Diržius, dingsta ant kalniuko drebulyne, ten tiek šviesos, tokie aukšti beržų kamienai. Pereisiu per tą drebulyną... pereisiu... — sako keldamasi iš lovos, — pasižiūrėsiu, ką veikia Anuprienė. Tamsa tamsa, dabar visas jos gyvenimas tamsa, nebemato, nė kur kas eina, nebegirdi. Gal teisybę Konstantas ir sako: kas gi kaltas, sako jis. Vyras šitaip ją keikdavo ir daužydavo. Nebenori ji daugiau nieko nei matyti, nei girdėti, nebepakelia. Ir maisto nė kąsnelio neima. Nieko iš aplinkumos jai nebereik savin sulindo.

[2]

— Šitaip toli girdėti, šitaip toli, — sako imdamasis savo darbo Konstantas.

Anuprienė sėdėjo kampe po švysčiojančia sieninio laikrodžio rodykle (tik… tak...) ir suko sviestą. Galva pakelta, akys įbestos priešais.

— Sveika gyva, — pasakė Vizgirdienė nuo slenksčio. — Ko gi taip sėdi, žiūrėk, grietinė bėga per viršų. — Prisėdo prie Anuprienės, parodė, kaip reikia sukti, susigriebė besakanti, kad jau kruopelės susidarė, dabar reikia tik plakti, perbraukė per muštuvo viršelį pirštu, nulaižė jį, — skanus, geras sviestas, geltonas kaip mūsų karvės, — pasakė. — Argi visiškai nebegirdi? — paklausė staiga Anuprienę.

Vėl tos vištos — kudaka kudaka iš pašalio, gal kiaušinių sudėjo. Trinktelėjo durys, įžengė Anupras, dėbtelėjo į jas abi iš padilbų, pasisukaliojo troboje ir vėl išėjo į kiemą, parnešė vandens, paskui ėjo į tvartą, į Diržio klojimą, trinksėjo durimis, mėtė prie tvarto pagalius...

Įbėga Anuprienės duktė Ieva, guvi, besijuokianti, su veidrodėliu.

— Va, tetule, žiūrėk, — nužeria nuo kaktos trumpus juodus kirpčiukus, — mažėja tas intapas, mažėja.

Kur mažėja, toks pat, buvo besakanti Vizgirdienė — jos sūnus irgi turi apgamą po kairiąja mente, ji žino, kad apgamai nemažėja, neišnyksta, — bet nepasakė. Sėdėjo sudėjusi į plataus milo sijono skreitą rankas, kurios glostė viena kitą, ramino, braukė pirštų galiukais per išsipūtusias venas, ir žiūrėjo į tą merginą.

— Ar išnyks, tetule, ar išnyks?

— Nežinau... Gal jau ką įsižiūrėjai? Berną turi?

— Oi, tetule, tu nežinai, kaip man gėda, — suploja rankomis, ir jos akys suspindo, — teisybė, dabar nebe taip, o anksčiau — visi, rodės, tik ir nori pamatyti intapą, slėpdavau, nežinojau, kaip ir besišukuoti, einu ir bijau, kad vėjas nepūsteltų. O dabar... va pažiūrėk — mažėja.

— Kas gi tau pasidarė, nesuprantu, niekada tu niekam nerodei savo intapo, net man, o dabar — džiaugiesi, nebesuprantu, — prisimerkia Vizgirdienė ir staiga net lošteli iš nustebimo, net per kelius abiem rankom pliaukšteli.

— Turi tu berną, nesakyk. Kas toks? Ar geras?

— Oi, tetule, širdis, ne žmogus, jau toks geras, toks geras, nors...

— Kas toks?

— Bene nežinai — Algis, jūsų Kazimiero Algis. Algimantas.

— Ak Algimantas! O aš maniau, kad Kainoriaus Augustas.

— Fui, ne. Jis man toks... net baimę kelia. Į jį aš ir akių pakelti bijau, kaip prasikaltėlė. Tiek tegirdėdavau: ko sėdi kaip Magdalena, kam tau ta ramunėlė, — ir jau gretinas, jau nori apsikabinti, bučiuos. Parodyk tą intapą, sako, parodyk parodyk, fu, bjaurybė, kartą vos ištrūkau. O jis che che, che che, ko tu tokia, kaip...

— Nebemušk tu to sviesto, — sako Vizgirdienė Anuprienei, — dėl dievo, eik, vaikeli, eik ir tu jai padėsi, aš nebegaliu.

Duktė prisėda prie motinos, uždeda ant jos rankos savąją, suka sviestą abi, iš lengvo.

Ievos kirpčiukai prasiskyrę, kaktoje tamsuoja ruoželis. Gadina, labai gadina, pagalvoja Vizgirdienė. O tokia mergiotė būtų, toksai dailumas, linksmumas, kaip vijurkas.

Dar tebėra popietis — aukštai danguje, pranašaudamos naktį, ilgą, žvaigždėtą, tebeskrenda gervės, tačiau jų balsai tirpsta kažkur sirpiam saulėlydy. Jokio sunkumo nebejaučiu, sako Vizgirdienė apsidairydama. Kaip ranka nuėmė. Matai, kas daros, kai pas kitus ateini.

Avižienose girdėti: “Tprū! No!” Tai šaukia Kainoriaus Augustas arkliui.

— Kur ant vadelių lipi, ot kurva, — spiria.

— Ai, bracia bracia, negerai, šitaip negražu, negalima, — sako Konstantas (tai jo Duskos kumeliukas). Konstantas atėjo prašyti, kad berniokai jo miežius suvežtų. Pristojo prie sūnėno Algimanto: gal tu gali, aš užmokėsiu, padėk.

Šis šakėmis grėbsto šiaudus, geltoni plaukai sušukuoti, priekyje įspausta bangelė, truputį susidrovėjęs, kareiviškomis kelnėmis, batais. Jis jau vyras, aukštas, tvirtas.

— Kad aš laiko neturiu, man darbai, — jis kiek švepluoja.

— Žinau aš tavo darbus, žinau...

Augustas, smarkiausias šių apylinkių bernas, stovi įrėmęs į ražieną šakes, žiūri į Algimantą. Jie geriausi draugai. Augusto veidas griežtas, atsainus. Žiūri ir tyli. Niekaip jis nesupranta, ko Algimantas vis suka akis į šalį, kaista, kai Augustas užsimena apie Ievą.

— Nagai nenukris, jeigu padėsi, — priekaištauja sūnėnui Konstantas. — Baigsit šitą suvežti ir atvažiuokit, abu su Augustu atvažiuokit, vakare puslitrį pastatysiu, pasišnekėsim, savi gi esam.

— Gerai jau, dėde, gerai, suvešim, — ima vadeles Augustas. — Tik ne vieno mums reikės puslitrio — dviejų.

— Išdūksit. Per daug. Dviejų bus per daug, aha, taigi... Atokėliau stovi Augusto sesuo Felicija.

— Ko gi, dėde, anąkart, kai pas mus buvot, — sako ji Konstantui (žemas, skambus jos balsas, tačiau jame girdėti nuoskauda), — vis mano tėvui šūkčiojot: “Suk jį devynios... Aš neičiau... Teisman paduočiau... Arba reikėjo čiupti jį va šitaip, už pakarpos, ir pro duris”. Apie ką gi jūs ten šūkčiojot? Aš kamaraitėj su vaiku buvau, viską girdėjau.

Konstantas prieina prie Felicijos. Girdėti tik tiek:

— Negerai... šitaip negalima... nėščią, su vaiku, palikti... Tėvas gi jam, kur tai matyta! — stebisi jis ir bene pirmąkart ištaria žodžius, kurie kuo toliau, tuo dažniau skambės jo lūpose, ištaria: — Mūsų laikais... retenybė!.. nė vienas... dieve gink... kad kuris išdrįstų...

Tai prologas jo naujo šnekėjimo ir stebėjimosi, prologas naujo motyvo, kuris ilgainiui vis dažniau kartosis, kol sustabarės ir virs senatvišku bambėjimu, kurio niekas nebepaiso, nors tai būtų ir tiesa.

Čia, šiltoje rudeniškoje Diržių avižienoje, Konstantas su savo nuolatinėmis kalbomis apie dorumą pasijunta kaip niekad besąs savo vietoj, pajunta, kad kurčia siena, skirianti jį nuo kitų, dingo — ir Felicija, ir Augustas, ir Algimantas klausosi, kaip jis vis sako “doros, doros oi kaip stinga”, o svarbiausia — girdi, supranta jį, ir jam nereikia įkyriai piršti savo tiesos, kaip kartais jis daro, nors žino: nenorinčio suprasti, to, kuriam tavo tiesos nereikalingos ar nenaudingos, neįtikinsi, nors iš kailio išsinertum.

Patenkintas, tačiau kaip visada kiek nustėrusiu veidu, Konstantas patraukia namo. Ten sako:

— Talka bus. Reiks puslitrio miestelin nueiti, o tu gaidį papjauk, — priduria išeidamas iš trobos prietemos į kiemą.

— Kad ir dabar kaip girtas, — nužiūri jį pati, su smalioko pliauska stovinti prie krosnelės.

Tiesutėlis sėdi balne Kazimieras — išjojo pasižvalgyti, kaip vyksta darbai. Sentikių našlės jį pavaišino girele, kuri truputį svaigina, todėl gana priekabiai jis žvilgčioja į moteris, kapstančias šiltą bulvienos smėliuką, — dar kokią bulvę paliks. Geros čia bulvės, ankstyvosios, užsilikusios nuo vasaros. Moterys darbuojasi sparčiai, nė galvų į jį nepasukdamos. Išsišovę venų mazgai, platūs užpakaliai... Iš šiltos laukų platumos pūsčioja vėjelis, dangus grynas kaip akis ir skardus,būsimo, dar beveik nė nenujaučiamo šalčio nuskaidrintas, ir gervių balsai čia skamba ne prislopinti, kažkur susigerią ir tirpstą, o skardūs ir aiškūs. Gerai iš čia tie paukščiai ir regėti — tolsta jie į vakarus darniu trikampiu.

— Dirbkit... dirbkit, — Kazimieras suka aplink moteris ratus su savo arkliu. — Bulvę palikai, — sako Kaušpėdienei. Staiga prisimena, kad jo senelis, urėdas, irgi jodinėjo po laukus, sukerta arkliui vytine, kanopos čekšt čekšt į ražienas.

— Tprū, kad tave griausmas, kur leki, dar pasibaidysi! — šūkteli ant arklio, atsidūręs prie aptrupėjusios sentikių kapinaičių sienos. Akmeninių vartų skliaute sena data. Tai jam primena sukilimus, kuriuose dalyvavo ir jo senelis; apie tą laiką, būdavo, vis pasakoja ir tėvas. Kapinyno ūksmėj šviesa prasimuša tik atskirais pluoštais; gula ji ant akmens luitų, apsamanojusių, skendinčių žolėse, tarp lazdynų. Įkypi kryžiai, bizantiškas raštas ir datos, vardai...

Din... talan... talan — pasigirsta slėnyje. Ten, prie mažos medinės cerkvės, stovi barzdotas ir čebatuotas Radzivonas, daužo į skardą. Gyslotas, kreivakojis, plačiais marškiniais, visas aplipęs pjuvenomis, gal ir kirvelis dar už diržo užkištas... Atklydo jie čia nuo Pskovo, Vladimiro, Novgorodo ar Jaroslavlio... Geri žmonės, nagingi meistrai. Kaimas juos ne kartą šelpė ištiktus gaisrų ar kitų nelaimių.

Pasiraitojęs marškinius, obliuoja lentas Petras Užpelkis. Vaikui lopšį dirbs. Skiedros, sausos, baltutėlės kaip kaulas, su priskrebusiu, įdžiuvusiu į medieną kvapeliu, slysta per jo rankas. Paskutinė aikštinga, pajuodusi nuo rėkimo burna, kuri valgys jo duoną, tėvu jį vadins. Mažas žmogus, kuris sekios jam iš paskos.

Duok dieve ir kitąmet tokį rudenį. Bubsėdami krinta sode obuoliai.

Kazimieras nušoka nuo arklio, pririša pavadį, eina prie Užpelkio.

— Ką į kūmus kviesi? — sako Kazimieras, traukdamas kvapą pūstančių lapų, kurie jau spėjo kai kur nukloti ūksmingas daubas ir pakalnes.

Šnektelėjęs Kazimieras patraukia atgal. Mildžiaus šilelis, Maldonio lanka... Seserų Brazdžiūnaičių pirkelė šviečia iš tolo — kalkėmis išbaltinta. Vyresnioji taip nieko ir nesužinojo apie savo sūnų, dingo per karą be žinios, nors pats Bendorius buvo pažadėjęs suieškoti ar ką sužinoti apie jį. Šit ir Rozalija, vaikštinėja tarp pušelių su pintinėle, grybauja kaip ir aną tolimą darganotą rudenį.

Kazimieras dabar joja keliuku, kuriuo kitados atėjo pas jį Bendorius Bernardėlis, joja pro Kainoriaus, Kaušpėdo, Nakučio namus, paskui įsuka į vieškelį, kuris visuomet glūdėjo kiekvienoje jo mintyje, bet keista — buvo beveik nepastebimas, kaip dažnai nepastebi to, kas čia pat, svarbiausia... Tie užklydę pakeleiviai, tie seni gluosniai, tas baltumas, tas reikšmingas garsas, kai ištari “vieškelis”. Sustok ir paklausyk, girdi — kaip darda gruodo žeme vežimai, nors dar toli iki aušros.

Nebuvo Kazimiero kalboje žodžio, dažniau tariamo už šitą: Kazimieras, ir ne tik Kazimieras, vis žvilgčiodavo į vieškelį, jautė jį, nuolatos klausdavo, kas eina vieškeliu, — visas jo gyvenimas ėjo vieškeliu.

Kazimiero dukterys Ona ir Genė, pasikaišiusios sijonus, brastoje velėja žlugtą, ir mažos žuvelės pulkais sukasi aplink jų blauzdas, o didėlesnės baksi į jas bukais snukeliais. Sūkuriuoja vanduo. Putino krūme gailiai čypsi kažkoks paukštelis. Ant vandens svyra juodos persirpusios gervuogių kekės. Retkarčiais, jų kultuvės garso nukrėstas, atitrūksta nuo šakos lapelis ir lėtai sukdamasis nutupia ant vandens. Dulsva saulė, atsimušusi nuo vandens, tvoskia į veidus. Vyresnioji, Ona, ištiesia įskaudusią nugarą, perbraukia šlapia ranka per išsidraikiusius plaukus ir, džiaustydama ant karkliukų vystyklėlius, išgirsta — gervės. Jų balsai ne vienu metu, nevienodai girdėti visose šios žemės įlomėlėse, kur dūzgia vabzdžiai, tiesia savo tinklus vorai ir, minutėlę atitrūkę nuo savo darbų, stoviniuoja žmonės.

Genė šliūkšteli sau ant kaklo vandens, perbraukia ranka. Kaip gera, sako ji. Paskui išsimuilina rankas, kojas... Tu pažiūrėk, sako ji, drugelis, ai, koks drugelis. Nasturtos, sako ji, nasturtos mano gėlės — ir, iškėlusi virš galvos drėgną merliuką, apsisuka.

— Ar tiktų man, a? — klausia ji seserį. — Visos jaunosios su tiuliais. Ievai patinka jazminai, o kartais našlaitės, jos tokios gailios gailios, Juzukas jas, būdavo, vis uostinėja...

Paskui, išgirdusi keliūkščiu dardant ratus, Genė sako:

— Gal jau baigia miežius suvežti. Žinai, Augustas... — Ir, įsikandusi segtuką, ima sukti šlapius plaukus, paskui vėl: — Žinai, Augustas... — nutęsia pirmuosius šio vardo garsus ir giliai įkvepia aitraus, apyniais pakvipusio oro, kuris tariant Augusto vardą tampa vėsesnis, gaivus...

Ona suduoda dar keletą kartų kultuve — takšt, takšt! — šituos garsus, lėkdamas su draugais per Maldonio dirvonėlį, išgirsta Juzukas, bet nė nestabteli. Mažas jis mėgdavo žiūrėti, kaip moterys velėja žlugtą, kaip pusseserė Genė panardina į putojantį šarmą rankas, kurstydavo po katilu besikūrenančią ugnelę. Mėgdavo jis klausytis ir pakrūmėse aidu atsikartojančio kultuvės taukšėjimo. Aidas, grįžtantis nuo skardžių, nuo klojimo; kultuvės, kuliamosios aidas...

Šit ir dabar stabteli jis prie tykios sietuvėlės. — Girdit?! — sako draugams. — Girdit, koks garsas? — ir jo akys žybteli. Paskui visi, čia prišokdami prie vandens, čia atsitraukdami, ima šūkalioti kas pakliūva, mekena, krizena, stūgauja...

Graikų mitas byloja, esą viena nimfa dėl atstumtos meilės kančių taip išdžiūvusi, kad belikęs vien balsas. Kitas mito variantas sako: nimfa buvusi nubausta Dzeuso žmonos Heros už plepumą ir gražbylystę, ji užšnekindavusi Herą, kai pastarosios vyras viešėdavęs nimfų buveinėje. Už tai Hera pavertusi nimfą nebyle — nuo to laiko ji tegalinti pakartoti išgirstų žodžių galūnes.

Per rausvo smėliuko brastas, pro gluosnius plaukia Kristupo valtis. Vanduo sūkuriuoja šonuose, garma į sietuvas, kur blykčioja žuvys, daug jų, ypač ten, prie žeme apnešto ąžuolo, ir virš gelmės, kur pamėkliškai vėduoja mauruose žolės.

Tyliai jis pakelia irklą, tyliai nuleidžia, persisvėręs per kraštelį žiūri į gelmę, kur tavaruoja jo veido atspindys: jo nė nepastebi, pastebėtų — pats išsigąstų, toks sunykęs, apšepęs, įkritusiais skruostais, karščiuojančiomis akimis jo veidas, nebe tas, kurį jis matydavo anksčiau, kai priešais veidrodį rūpestingai perskirdavo sklastymą. Ir vanduo, ypač šioje įlankėlėje, tarp gluosnių, kažkoks drumzlinas, krantas tvoskia aitria šiluma, sausų puvėsių kvapu, ten, karklynėly, sakytum tebėra užsilikęs vasaros karštis, bet jau mirštantis, gailus... Kristupas žiūri tolyn, kur vanduo, suspaustas aukštų krantų, stipria, siautulinga srove neria žemyn, vėsu ten, virš vandens šaudo kregždžiukai, pūstelėjęs nuo kranto vėjas tarsi šluota pavaro mažas bangeles, iš tolo jauti šlyno, molžemio kvapą, tokį jam, senam zimagorui, pažįstamą, kvapą ievų — daugybė jų buvo Daukinčių pievos iškyšuly, nors kai kurias išlaužė audros, potvyniai, kitos pačios sunyko. Stipri ten ir vandens trauka, lyg į pakalnę garma per juodus akmenėlius. Kristupas pabandė įplaukti į tą srovę, tegu neša pro tuos ievynus, versmių paunksmes, tačiau atgalinė srovė vėl pasigavo valtelę, nunešė prie karklynėlio. Paleido irklus, tegu. Spės jis ten nuplaukti, kaip griausmas pralėks.

Ne, čia neverta užmesti, per gilu, be to, pilna povandeninių srovių, mat čia daug sutelkta upeliukų. Pakilęs šiandien vanduo.

Kai malūno užtvanką nugriovė, upė nebenusenka, o seniau šeštadieniais ir sekmadienių rytais, būdavo, tik ir lauki, kada vanduo slūgti pradės, vaiką siunti pažiūrėti, ar Vizgirdos brastelėje jau matyti abu akmenys, įbeda jis, būdavo, žabelį, pažymi, kur vanduo, po pusvalandžio nulekia pažiūrėti. Kai ir mažasis akmuo Vizgirdos brastoje pasimato, užsimeti tinklą ant peties ir eini švilpaudamas, vaikštai po dar šlapius pajuodusius graužus... Kas bus, kai visas vanduo iš ežero išbėgs? Niekas apie tai nepagalvoja. Seniau, kai piemuo dar buvau, čia tiek žuvų būdavo. Įlendi į palaužes — tik spėk traukti. Be to, sako, visai šios upės vagą pakeis, trumpiausiu keliu, suleis jos vandenį į Šventąją, išraus krūmokšnius, viską sulygins, pavers dirbamais laukais, kultūrinėmis pievomis, ir nė pėdsako neliks, kur jo, Kristupo, braidžiota, kur jo vaikas rankiodavo kiaukutus ar gaudydavo žuvis, nebebus ir šitų sietuvų, kur nusiprausdavom dulkėti, suprakaitavę, rugių akuotais aplipę, maudydavom arklius, tų švelnių, seklių įlankėlių, kur taškydavosi klykaudamos mergos, krūmų, į kuriuos jos lįsdavo slėpdamosi, savo krykštavimo ir nuogumo pripildydamos visas pakrūmes: per tą juoką, būdavo, ir pamatai, kaip čia tau gražu, pievose visokios gėlės, ir medžiai tau kaip savi, visa.

Aukštupy, sako, jau darbus pradėjo, suvežė buldozerius, kasa, rausia. Kristupas sustabdo valtelę. Nenustebtų, jeigu ten, aukštupy, iš kur vis skrenda gervės, pasigirstų koks trinksėjimas. Krante kažkas sutapsi. A, tai vaikiščiai, su jais ir jo “žiogelis”, kur jis taip lekia?

Padeda irklus, užsirūko. Pačiame sietuvos pakraštėly, po palinkusiu karkleliu, lydekaitė seka menkiausią žvejo krustelėjimą. Rainuota, tamsiai žaliomis ir šviesiomis dėmėmis. Budri plėšrūnės akis pirma pastebėjo žvejį, ir visas jo gudrumas bei klasta susisuko susiraitė joje.

Tylu šioje sietuvoje ir šilta, tarsi čia būtų susitelkęs visas saulės kaitrumas.

Keikdamasis, mosikuodamas abiem rankom, pro šalį gena bandą šlubis Arcionas. Nubrizgęs, vėjų ir krušos nuzulintas lietpaltis, ragas, maišelis, botagas. Veidas įrudęs lyg plyta. Per dienas vėjyje ir saulėj. Tai paskutinis šių pievų piemuo. Nevalyvas, apskretęs, keikūnas, aišku, jo vaikai neaplenks. Kristupas sviedžia cigaretę į vandenį, keletas stiprių yrių ton pusėn, kur garmėte garma vanduo, šaudo kregždžiukai; prasliuogia riešutynai, palikdami burnoje prinokusio branduolio skonį, antai beržynėlis...

Štai tos paversmės — valtis, šokinėdama per stangrias bangeles, pralekia pro Daukinčių iškyšulį, pro ievas, — Kristupo mėgstamiausi medžiai klevas ir ieva, iš tolo kvapu savo buvimą apskelbianti; pavasarį niekad nepraeisi pro ievą... Kur dabar tos ievos, kuriose jis pjaustinėdavo merginų vardus? Koks šniokštimas, sako Kristupas, Apolonija, sako jis, į šitą iškyšulį ateidavau su Apolonija, glosto, būdavo, kvepiančią žievę, glaudžiasi prie kamieno išlinkio, atmeta galvą, rasa, sako ji, Kristupai, sako, kviečia į vėjo ir žolės siausmą, pašėlęs buvo jos kūnas, pašėlęs. O kartais pasileis kvatodama arba žiūri didelėm šiltom akim, jose toks švelnumas, atsidavimas, alkis, berods maišą malūno laiptais vilkau, kai sutikau tokį jos žvilgsnį, nusijuokiau, o kai girnos nutilo, užkopiau ant malūno aukšto, radau besišlavinėjančią. “Čia tu?” — pasakė ten, tarp maišų... O dabar... kaip ji žiūri dabar, su kokiu ilgesiu. “Čia tu?” — paklausė nė galvos nepakeldama. Kaip gerai, kad atėjai, pasakė, dar kažką pasakė tyliai, tada nė negirdėjau, pasakė rankomis, akimis, visa many nustelbdama, įtraukdama į savo kūno siautulį. Kristupai... Kristupai... ak, Kristupai, tarsi šaukia dabar iš pievų, siaustomų rūko, iš to ievyno. “Kodėl tu taip greit viską užmiršti, Kristupai?” — staiga skambteli Elžbietos balsas.

Turėjo jis moterų, tačiau tokių, kurios šitaip jį norėtų suprasti, gaudytų jo kiekvieną krustelėjimą, buvo tik dvi. Apolonija ir Elžbieta.

Apolonija atėjo siaustydamasi pavakario rūkais, atbrido kaip vėjo gūsis, lanksti, glusčiojanti — net sunku patikėti, kad ji buvo, nors tikrai buvo, buvo čia Apolonija, gal ne visai tokia, kokią regi dabar, tačiau buvo — atėjo iš to, kuo jis gyveno, kas jį supo nuo mažumės, susijaudinusi, kupina netikrumo dėl savo ir Kristupo ateities, tokia ji šmėstelėjo ir dabar, tik gal dar realesnė už tikrąją. Vadinasi... štai dar dėl ko jį traukia šitie paupiai. Kada tik nutaiko laisvą valandėlę — vis prie upės, į pievas, pjauti vytelių, kasti krepšiams šaknų; niekas čia tokių dailių krepšių nenupynė kaip Kristupas, mėgsta jis ir grybauti, riešutauti...

Ima irklus, bando irtis prieš srovę, veidas kiek prasiblaivė, kažkas ima jam aiškėti — šit kas, sako jis, šit kur nešė šitie vandenys — Apolonija...

Jis dažnai ją prisimindavo plaukiodamas ar vaikščiodamas po šitą ievų iškyšulį, tačiau neteikė tam reikšmės, kaip ir viskam, ką jis darė, kas jam patiko, jį džiugino. Bet šį kartą nebeišsisuko: Apolonija — dvelktelėjo iš to ievyno, perbrido seklią, šaltą ir geliančią srovę... Štai kodėl jis taip niršdavo, kai jį pavadindavo paleistuviu. Štai... štai, lenkė jis galvą, suko į šoną akis, žiūrėk dabar į tuos rūkus, į tas brastas, tarsi sakė jam kažkas, tie vėjai, tie šilti, švelnūs saulėlydžiai... dobilai... Visas net pasipurtė pagalvojęs, kad priekyje dar jo laukia drebulynas, delta su gelsvais smėlio lopeliais, vangiu, pašvinkusiu vandeniu, sąnašynais, kur pilna išdvėsusių pelių, žuvų. Sraunu čia buvo, ir pasišokinėdama jo valtelė lėkė į Deltą.

Kita moteris buvo Elžbieta. Niekad ji nešaukė, siuvinėjo sau, mezgė, augino jo vaikus, grįždavo — paduodavo jam valgyti, paklodavo lovą, matė jo paiką tuštybę, bet tik atlaidžiai šypteldavo, gynė jį nuo pašaipūnų, nuo apkalbų... Toks jau jis yra, toks yra, sakydavo. Kas, kad pas kitas laksto, tegu... pamatys gražią moterį — iš kailio išsiners, nesulaikysi, kaip vaikas; tik pažiūrėkit į jį, kokius batus nusipirko, kokios jo skrybėlės, kaklaraiščiai, kolionikai, portsigarai, cigarečių dėžutė, kokiais kvepalais jis kvėpinasi, nors užsimušdama lakstyk po miestą, bet kad kvepėtų... tai žemuogėm, tai vėl kuo, toks jau jis yra — šnekėdavo ji, adatėle dygsniuodama smulkų siuvinio raštą.

Šitokios savo Elžbietos, siuvinėjančios, ginančios jį ir teisinančios, Kristupas kažkodėl beveik neprisimindavo, prisimindavo kitką: baltas iškrakmolytas užuolaidas, staltieses, servetėles ir kad visad jo namuose būdavo erdvu, švaru, kad labai jam buvo gera gyventi — kur nori eini, ką nori darai, Elžbieta blogo žodžio nepasakys, siuvinėja... Tik dabar jam ima aiškėti daugelio Elžbietos žvilgsnių, poelgių prasmė ir kartą pasakyti Vizgirdienės žodžiai: “Mylėjo... Elžbieta labai tave mylėjo... Ji man tokių dalykų pripasakodavo apie tave... kaip laukdavo, siuvinį ant kelių pasidėjusi...”

Vis giliau panirdamas į save, save atrasdamas, Kristupas iš naujo atrado ir tas moteris... O kaip jam negera buvo, kai šiandien išsiruošė žūklauti! Nenoromis ėjo prie šitos drumzlinos, ištvinusios upės, visa jam buvo apkartę, o pats sau labiausiai — toks pribaigtas, pasmerktas, nebereikalingas, kad, rodės, trenktų jį koks perkūnas — nė nekrūpteltų; vos vos vilkosi per tas savo pievas...

Dabar jo veidas kiek pragiedrėjo, akys vėl pasiruošusios viskuo gėrėtis, tai, kas telkėsi jame per ilgus metus, kasdien, ką slėpė nuo savęs, ką nekantriai, su apmaudu atstumdavo, atblokšdavo, nugarmėjo su vandeniu, nušniokštė. Betgi ten... drebulynai... Delta... gelsvi smėlio lopeliai šviečia iš tolo, pakraščiais vanduo juodas kaip derva, purvas, pilnas siurbėlių, viksvos, purpčiojantys paukščiai, pašvinkusios pelės, antai kažkoks gyvis, iškišęs snukį, uostinėdamas orą, net ūseliai krusčioja, plaukia tiesiog į jį; tvoja dubinu, klimpdamas velka valtį per viksvynus... Čia, pavėsyje, kur medžiai stovi susikabinę šakom, o ledinis vanduo lyžčioja jų kojas, čia, plačiai išsiliejusioje Deltoje, kur girdėti, kaip šniokščia, lėkdamas į kitas, kur kas platesnes pievas ir laukus, Šventosios vanduo, Kristupas pririša valtį; jausdamas šviesius almančius drebulynus, kopia į skardį, dar prisimena, kaip, švilpiant kulkoms, vilko sužeistą, paskui kaip pro raitosios policijos kordonus nešė savo draugo karstą, kaip turtingieji svaidė gėlių vazonėlius, naktinius puodus...

Atsistoja ant kranto, apsižvalgo — gūsiais, šuorais visa griuvo čia ant jo, pralėkė. Atblokštas. Sunkumas širdy, kažkas jį lyg kaltina. Betgi aš... betgi aš... — suvapa staiga nusisukdamas nuo Deltos Kristupas, eina, ir kažkoks riksmas tvenkiasi jame sulig kiekvienu žingsniu. Kaip jie nesupranta... aš... aš... — vapa jis ir apsidžiaugia ten, anapus upės, plačioje Šventosios pievoje, pamatęs savo “žiogelį”. Stovi jis su draugais prie ąžuolo. Juzukas, ištiesęs ranką, rodo į viršūnę — ką jis ten regi, turbūt žaibo nuskelta? — nori šūktelti, bet ar girdės, tegu eina savo keliais, net iš čia matyti, kaip jiems gera prie to ąžuolo.

Ir mes vaikystėje prie šito ąžuolo atlėkdavom, prisimena Kristupas.

[3]

Iki vėlyvo vakaro truko pas Konstantą pabaigtuvių vaišės. Be Algimanto, Augusto, buvo ten Kazimieras, Teklė Vizgirdienė... Iš pradžių Kristupas vis kibo prie Kazimiero:

— Ko tu vis putiesi? Vienas kraujas mūsų gyslomis vaikščioja ar ne? Visa Delta užnešta, nematai? Tikras raistas.

— Nagi ten seniau vaidendavosi... Aha, taigi... — pradėjo Konstantas. — Liūnas, tikras liūnas, — ir senas šito žodžio gūdumas sugaudė Konstanto balse. — Akivaras.

— Tegu jį velniai, tą raistą, — pasakė Kazimieras. — Ir aš kartą einu, žiūriu...

— Žaltvykslės ten klaidžioja, — pasakė Konstantas. — Anksčiau kas būdavo! Prie caro. Baudžiavos laikais.

— Nieko jūs neišmanot, — nutraukė Kristupas... — Bobos ten...

— Ai viešpatie! — net delnais pliaukštelėjo Vizgirdienė. — Kuris gi ten jų nematė... Utgi manasis kartą...

— Vien sąnašos...

— Ui..liat, — visas kaisdamas pradėjo keiktis Algimantas.

— Kaip tu keikiesi? — užsipuolė sūnėną Kristupas. — Iš brolio Dravakolo išmokai?!

— Ko tu ant jo šauki? — pasakė Teklė. — Jis ženijasi.

— Jam reikia ne tokios mergos — kad žvengtų, — pasakė Kristupas.

— Daug tu prižvengei?! — šokosi Kazimieras ir skubiai įsikando savo seną pypkutę apčiulptu kandikliu.

— Vėl... vėl kaip muselė suzvimbė, visai prie žemės prisiplakit, niekas tada jūsų ir nebematys. Nebelies. Nebebus tada jūsų.

— Ale! — kilsteli galvą Kazimieras. — Dar kaip gyvensim.

— Šūdas. Vienas šūdas toj Deltoj, — pasakė Kristupas.

— Sarmata... sarmata šitaip rietis. Mūsų tėvai gražiuoju...

— Et, — mostelėjo Kristupas; išmaukęs vieną taurelę, užtraukė: — Vi-sos u-pės ak-me-nuo-tos... Vi-sos mer-gos velnio neštos! Och! Nėra iš ko gerti. — Paskui: — Visos upės... — dainavo stengdamasis kažką nustelbti, užgožti savy.

— Kad ir dainavimas tavo, — nusistebėjo Vizgirdienė, kamšydama po skarute žilstančius plaukus.

— Och nešė ten pro ievyną, och nešė.

— Vis jis būdavo pas mergas, išgirs, kur vakaronė, groja, jau ir lekia.

— Apolonija, — sako Kristupas.

— Kokia gi Apolonija? Ai, ta Apaliutė... Palia. Dabar prisiminiau...

— Kokia gi? — klausia Konstantas.

— Nagi kuprelio... Apaliutė... — Ir pati sau: — Tai ir apie ją jis apsisukdavo? Ir spėk tu man, visur, būdavo, lekia, lekia, išgirs armoniką...

— Nedrįsk tu jos vadinti Apaliute — sako Kristupas — Apolonija...

— Nieko mergiotė, nieko... Tai su ja vis po tą ievyną vaikštinėdavai, žiūriu kartą, vardas išpjaustytas, dar pamislijau, kieno gi čia vardas toks keistas — Apolonija... — šneka Vizgirdienė, vis labiau stebėdamasi, lyg dar kokia viena paslaptis iš praeities vertųsi.

— O akys... Kokios jos akys, tu matei? Kaip ji, būdavo, pasižiūri...

— Akys... akys kaip akys... kaip visų.

— Akys, — ir Kristupą vėl tarsi apgaubia šiltas, kviečiantis tų akių paslaptingumas, žiūri ji, būdavo, ir žiūri, bet vis kažkaip iš tolo...

— Neatsigėrėdavau, — sako Vizgirdienė, — jau tokie gražūs buvo jos plaukai, tokie geltoni, kai paleisdavo ant pečių, visos mes jai tų plaukų pavydėdavom... Nebėr jau, seniai sudūlėjo Paliutė.

— O ką tu misliji, šitiek laiko, — Konstantas padeda ant stalo rankas.

— Akys, — sako Kristupas, — Apolonija...

— Vagi tavo Apolonija... gal nematei, — Vizgirdienė grįžteli į duris, pro kurias ką tik įėjo Kristupienė, sukaitusi, patrauklesnė nei visuomet.

Kristupas pamažėle pasuka galvą, nužvelgia moterį visą, nuo galvos iki kojų.

— Visos tau buvo Apolonijos, — sako Vizgirdienė, — užtat taip lakstydavai.

— Teisybė, — skuba kažką prisiminti Konstantas.

Teisybė, galvoja Kristupas, visos kaip viena, jos balsas, lūpos, kūno baltumas, liemuo... akmenuotos tos upės... Žara, šilta vakarė žara, rūkas, mėnesio skiautė... rūkais siaustydamasi... Ateik, ateik, sako, kartoja tuos žodžius, ir tokie jausmo gūsiai siūbteli kaskart, net tamsu akyse daros. Bet iškėlęs galvą, užtraukia: Negaliu stovėt, su tavim, kalbėt, o paskui — Ant kalno gluosnys, galop savo mėgstamiausiąją — Tūkstantis žingsnelių... ir Einu keliu, viešu keliu.

Plūdo, tvino, į nepasiekiamas aukštybes kilo jo balsas.

— Viešpatie, dar nieko nesu girdėjusi taip dainuojant, — pasakė Vizgirdienė. — Ne prieš gera gal...

— Nagi, — buvo bepradedanti Konstantienė, atitipenusi su garuojančiu puodu, — Kristupo ji visuomet nemėgo. Kita proga butų pasakiusi: “Ar jau suskaičiuota? Ar suskaičiuota? Kas gi suskaičiavo?” Visas Kristupo gyvenimo srutas būtų tėškusi jam į akis.

Trumpą atokvėpį šmėstelėjo Kristupui jų visų veidai, tokie iškalbingi, tokie... Ką jam dabar bedainuoti, ką besakyti? Bet čia susigriebė, ne kas kitas, Konstantienė atėjo į pagalbą. Dainuok, sesele, ko nedainuoji, — pradėjo skardenti ji. Ne šitą, ne šitą, prašė Kristupas. Va šitą aš jums užtraukčiau: Prapuoliau, motule, prapuoliau, širdele, — bet čia Panavos daina, reikia, kad jis užtrauktų... girdžiu, kaip traukia... šimtą kartų geriau už mane; reikia, kad kiekvienas savo dainą turėtų, solistu jam reikėjo būti, solistu galėjau būti ir aš, o dabar — šūdas. Ir paskui, vėl su jėga: Ir kodėl, ir kodėl... Kodėl, šūkteli, kodėl, motinėle, mane... iškelia aukštai, aukštai...

— Dainuokim, nagi dainuokim, tu, Tekle, padainuok, čiulbėk savo lakštingalėle, skardenk gražus paukšteli, skardenk! — šaukia Kristupas. — Ir tu, Konstantiene. Eikš apkabinsiu.

— Ui...liat, — sako Algimantas, — liat, kokios dainos, — kai Konstantienė, Vizgirdienės patariama, užtraukia:

Lakštingalėle, gražus paukšteli, kodėl nečiulbi ankstų rytelį, — traukia jos, siūruodamos į šalis. Kodėl nečiulbi? — klausia Kristupas ir, susiėmęs galvą, išsvirduliuoja į kiemą. Pasibaigus dainai, Vizgirdienė klausia Augustą, kaipgi jo sesuo Felicija su vaikeliu gyvenanti, viena, be vyro.

— Kas iš tų vyrų, — mosteli Konstantienė, — utgi vienas jau...

Vakaras, dega žvaigždės. Rasa, spindi rasa, sako Kristiupas, gaili rasa... nuo medžių ašaros, sako, ašaros, ir vėl į jį siūbteli daina, daina veržli, siautulinga, nesulaikoma, siekianti nepasiekiamas aukštybes, su protrūkiais, išlaikymais, visaip išvingiuojanti, išmoduliuojanti melodiją, su kristupiškais sutankinimais ir išretinimais, greitu nelauktu taktu... kareivio taktu, klumpanti, krintanti, nelauktai vėl pasikelianti, verkianti, tačiau visuomet gaivi, trimituojanti kažkur ties riba, kur jai vienai težinomos aukštybės, meilė, ilgesys, užmaršties troškimas...

Niekas čia taip nebedainuos, kaip kartais dainuodavo Kristupas. Ilgai čia dar minės... pasiges kristupiško dainavimo. Visas užpelkiečių gyvenimas, jų pievos, medžiai, takai, visa, ką jie mylėjo, prašyte prašėsi tokios dainos, kurioje jau aną, dar šiltą rudenio pavakarį, visi turbūt nujautė kažką neišvengiama: tokio gniaužiančio skausmo Kristupo dainose turbūt dar niekad nebuvo kaip tą vakarą.

Kristupas apsidairė, priėjo prie kluono, kur buvo pririšta Kazimiero kumelaitė — Sibirietė... Katiuša, kaip ten, palaukit, a liubov Katiuša sberežiot...

Visas sukaitęs, stabtelėdamas, pasiklausydamas, giliai traukdamas pievų, bulvienojų, arimų, rasos kvapą, lėkė per krūmokšnius jo vaikas. Dar šiltas rudeniškas vakaras sugėrė visa — ir gervių balsus, ir tas dainas...

— Ko taip rėkauji? — prilėkė prie tėvo Juzukas.

— Žiogelis... — pasakė Kristupas. — Kada nors pats nustebsi pamatęs, koks tu buvai žiogelis. Sūnus tik nusijuokė.

— Gryčion eik. Viena tik gėda dėl tavęs.

Juzukas dar grįš į šitą vakarą, prie visų čia girdėtų žodžių, kuriuose retomis akimirkomis tarsi pajus tą skonį, kokį jie turėjo artimų žmonių lūpose, grįš blausiai nujausdamas čia paslėptą savo gyvenimo esmę, plačios jų giminės šaknis, atras žodžius, senus, aukštaitiškus, jau mirštančius. Kaip griausmas bildėjo Kazimieras: bijūnas, gaidžiai — iš jo mėgstamiausių dainų; perkūnija, girnos, aruodas, underė, rezginės, piesta, grūstuvė, dora, sarmata — čia jau Konstanto... Niekieno lūpose šie ir kiti žodžiai neskambėjo taip sodriai, gal kiek net iškilmingai. Žala, saula — moterų. Lungas, nasturtas — Genovaitės. Jo tėvo, Kristupo, tos dainos. Savo klajonėse daug ką jis jau buvo spėjęs iššvaistyti, išdalint. Kiekvienam savi žodžiai, savi pasakymai, kai kurie iš jų jau dūlėjo ir nyko vėjyje, saulėj, lietuj, pašaliuose, žolėj, šalia daiktų, kuriuos kažkada reiškė. Juos saugos žodynuose, muziejuose, tačiau ten jų byla sterili, abstrakti, maža tesakanti...

... Dužo veidrodiniai ežerai, drumstėsi sietuvos, brastos, bluko apšiurę klevai, apnešti vingiuotų kelelių dulkėmis, aptaškyti purvu.

Rytą, užsimaukšlinęs kepurę apibrizgusiu snapeliu, Kristupas praėjo pro savo kieme stovinčią seserį ranka mostelėjęs — atseit nė neklausk, nebešnekino ir sutiktų moterų — tos dairėsi, stoviniuodamos prie karvių, kiemuose: kaipgi čia dabar, būdavo, vis pasako ką nors linksma, pažiūri taip, kad smagiau pasidaro joms suktis, krutėti.

Po keleto mėnesių Kristupas vėl kiek atkuto, bet dainuojant retai kas jį beišgirsdavo.

Ankstyvais paryčiais palei garuojančius upės slėnius, klykaujant baigiantiems išskristi rudenio paukščiams, Juzukas eina į mokyklą; eina ne vienas, su Maldonio Albinu, Užpelkio Rimantu. Juzukas tebegyvena prabėgusių vaikystės vasarų įspūdžiais.

— ... Palindau po laužu, siekiu siekiu, ten tokia žuvis, tokia žuvis, Albinai! — pasakoja artėdamas su draugais prie mokyklos. — Tik uodegą užčiuopiau, kuo giliau neriu, tuo sunkiau ją pasiekti... Užčiuopiu — toks šonas, tokia nugara, liečiu liečiu pirštų galiukais, traukiu ją šnekindamas, visas į palaužę sulendu, tik staiga — kaip vėstels uodega ir... nurūko į gelmes, o šitokia!.. Kartą net sapnavau: traukiu ją taip švelniai, pirštais vos vos liesdamas, ji priplaukė prie manęs, paglosčiau jos galvą, dar pasisukaliojo, pažiūrėjo savo didelėm akim, žioptelėjo keletą kartų ir nuplaukė, bet taip gražiai, iš lėto... ir, rodės, jeigu labai panorėčiau, ji atplauktų. Žinai, Rimantai, jeigu labai labai ko nori, labai labai, — sugniaužia kumščius, — tiesiog visas... visas pavirsti į lytėjimą, klausą, degi...

— O šiandien ką sapnavau! — pasakoja, kai jie jau sėdi iššluotoje, išpurkštomis grindimis klasėje. — Einu ledu, einu, toks smagus mano medinukų kaukšėjimas, vėjas pūsčioja nuo kranto, sniegas sūkuriuoja, dūmai draikosi iš visų kaminų ir pirtelių, ir man taip gera, kad nė nepajuntu, kaip atšyla, ledas ima trupėti, girdžiu, atšniokščia (kaip aš anksčiau to negirdėjau, a?), šoku nuo vienos lyties ant kitos, ne, nė kiek neišsigandau, tik va ką prisiminiau, ką labai aiškiai, krisdamas nuo lyties, pamačiau — keletą įšalusių žirginėlių ir pušies kankorėžį, toks pasišiaušęs kaip... Ką visa tai galėtų reikšti, tu nežinai?

Toks šitas vaikas, jau geras paauglys, bet kartais dar atgyja neišsiklykavęs vaikas, jis nori viską matyti, suprasti, pačiupinėti, visur jo pilna, amžinai jis nekantrauja, skuba, visur šmižinėja.

— Ir žmogų kartais tiesiog junti, — šneka jis, — aiškiausiai matai, kad negali jis kitaip nei elgtis, nei šnekėti, tik nežinai kodėl, spėlioji, išgalvoji apie jį visokias istorijas ir matai, kurios jam tinka, žiūri į jį ir kartais tiesiog tverte nutveri: va koks jis, šitas mostas, šitas pasakymas, šitas daiktas jo rankoj.

Daug įdomių žmonių sutiks jis ir mokykloje.

Į klasę įeina gamtos ir istorijos mokytojas.

— Na ir padaužos, — žiūri per akinių viršų.

Nė vienas nesėdi savo vietoj, tik mergaitės — vienos į kitas pasigręždamos, plepa.

Per šitas pamokas jie sužino, kad vienų gyvūnų geriau išsivysčiusi klausa, kitų regėjimas, treti, pavyzdžiui, žuvys, jaučia ir girdi ruoželias šonuose. Vėžiai, pelėdos, šikšnosparniai, bitės, žiogai...

Per šito mokytojo pamokas jie išgirsta žodį “instinktas”: ilgos evoliucijos metu instinktai kiek pasikeičia, prisitaiko prie sąlygų.

Čia Juozas ir jo draugai ima nekantrauti: pasikeičia, prisitaiko prie sąlygų — kaip tą kuo akivaizdžiau pamatyti, suprasti, apčiuopti? Jie nori viską sužinoti dabar pat. Gyvas nekantrumas šitie vaikai.

Atsitiktinumas, tarpusavio sąveika, priežastingumas, paveldimumas, giminystė... Čia jie girdi, kad gamtoje visa determinuota, apspręsta, čia regi stulbinančią beprasmybę, chaosą. Ne, mokytojas nenori pripažinti jokių atsitiktinumų, gamtoje visa, kiekvienas vabzdys, kirmėlaitė, tikslinga, reikalinga.

— Matote, — rodo mokytojas gausią savo drugelių kolekciją, — matote, kokie sparnelių iškarpymai, kokia simetrija, spalvos!

Visa šiam mokytojui turi savo paskirtį, taip glaudžiai tarpusavyje susiję, tokia harmonija, kad tik stebėkis ja, klausykis jos nelyginant kokios didingos simfonijos.

Tačiau jaunutei, trumpais ryžtingais žingsneliais tarp suolų kaukšinčiai mokytojai, kuri šį dalyką vėliau perėmė dėstyti, visa tai vieni niekai. Staigiu lazdelės mostu ji nušluodavo nuo žemės ištisas gyvūnijos rūšis, pasaulius — kas jai vienas koks vabzdys, ji niekad pro padidinamąjį stiklą netyrinėja kokių sukalkėjusių griaučių įspaudų. Ji šypsosi, iš jos trykšta sveikata, visiems ji patinka. Ji mokė juos ir geometrijos, algebros... Pirmieji jos žodžiai, pasakyti per matematikos pamoką, buvo: va čia tai griežtas priežastingumas, jeigu A>B, tai B negali būti, jeigu, tai... jeigu, tai. Arba taip, arba... — sudilgsėjo juose dar atsieta, abstrakti, bet kažkuo jau gąsdinanti būtinybė, neišvengiamumas, dėsnis.

“Logika”, — parašė Juozas didelėmis raidėmis savo sąsiuvinyje ir ilgam pritilo.

Kartais tas mokytojas nuklysta taip toli, kad ima pasakoti, jog pasitaiko žmonių, kurie gali skaityti rankos delnu aklinoje tamsoje. Taigi gyvybės instinktas... Ak, tas mokytojas! Jis, ko gero, dar Vergilijų lotyniškai padeklamuos, pacituos Ciceroną ar Aristotelį. Bet ir čia jiems užima žadą, jaučiasi atsidūrę prie didžiausios paslapties. Visa aprėpti, įspėti, suprasti — kada, kaip, iš kur! Atsidurti pačiame gyvybės siausme, prie pat jos lopšio, susilieti su kažkuo visuotiniu!

Kiek sykių direktorius yra tam mokytojui sakęs, kad nenukryptų taip toli nuo programos, kad... Negalima, kad kokia musė ar kamanė, besidaužanti į klasės lango stiklą, nuvestų juos į idiliškas nimfų pieveles. Ak, tie nesuprantami entuziazmo protrūkiai, tas žemas virpčiojantis mokytojo balsas, kuris darosi čaižokas, sausas, pedantiškas, kai tik mokytojas atsiverčia programą, paliepia, įsakinėja, reikalauja...

— Šiam kartui užteks, — imdamas dienyną, jis nė nepažymėjo, ko nėra klasėje. Kitoje pamokoje jie šį tą išgirs, kaip formuojasi žemės pluta, kalnai, upės, bet įdomiausia — retų gyvūnų griaučiai, aptikti iškasenose, sakų lašely, vadinamame gintaru, įklimpęs vabzdys, akmens anglies, geležies ir kitokios iškasenos. Beje, čia jau chemijos mokytojos, liesos, rėksmingos, sritis. Lakstydama nuo vieno lentos galo prie kito, ji rašinėja cheminių medžiagų formules, reakcijas, rodo jiems, kokie junginiai susidaro sumaišius vienas medžiagas su kitomis.

— Žiūrėkit! Žiūrėkit! — šaukia. — Ar čia lygu, koks turi būti koeficientas, ką gavome?

Ten, prie kolbomis nustatyto staliuko, kažkas ima čirkšti, cypti, pliūpčioti — išvirsta iš kolbos pilkšvas dūmelis, pasklinda supuvusio kiaušinio kvapas...

Juozas pincetu varto rudos medžiagos gabalėlį — kokia galybė jame slypi, kokia jėga!

— Ko ji vis rėkauja? — klausia Juozas Albiną.

— Tylėt! — sutrepsi padėvėtu bateliu mokytoja, bet Juozas nenurimsta.

... Nei ką ji ten įmeta, nieko nesuprasi, kuo daugiau rėkauja, rodo, tuo labiau nieko nesupranti. Jai kad tik čirkštų, kunkuliuotų, rūktų, kad tik įvyktų kokia reakcija. Ne, jie čia negali išgirsti, kaip dūzgia atomai molekulės tyloje, kaip spengia mineralų tvarumas, kaip ėda tos dalelytės geležį, plieną, akmenis — visa. Oksidacija, korozija... — berte beria mokytoja, — va... va, — rodo.

— Per tą savo skubėjimą įmes kada ne tą medžiagą — visos jos kolbelės išlakstys. Sprogs kaip atominė bomba, — sako Juozas.

— Nesijaudink, — sako Albinas. — Ji ne iš tų, kurie atomus girdi ir mato. Virėja. Tik visi jos puodai priskrudę.

Paskui vėl tvarka, dermė...

— Energija iš niekur neatsiranda ir niekur nedingsta, — sako fizikos mokytojas, valydamas lentą. — Mokslas atranda dėsningumus. Kol kas dar ne visi žinomi, tačiau, — fizikas žvilgteli į vieną kurį (dažniausiai į Stonį). — Gal jūs atrasite, — sako šyptelėjęs ir plačia ranka subraukia į viršų juodus, abipus kaktos išdrikusius plaukus. — Taigi šiandieną susipažinome su mažiausiomis dalelytėmis: protonais, neutronais, kvantais...

— O čia nieko sudėtinga, — sako per kitą pamoką. — Vidaus degimo variklis. Pasiskaitykite iš vadovėlio ir suprasite. Vožtuvas, stūmoklis, žvakė, čia beveik tas pats kaip garo mašinoj, tik čia sprogimo principu, o ten...

Apie panašius dalykus Juozas jau buvo girdėjęs iš savo mokyto pusbrolio, tačiau jam neduoda ramybės klausimas: kodėl stačiakampio įstrižainės ilgis yra lygus sienelių kvadratų sumai, ištraukus iš jos kvadratinę šaknį? Kas yra iracionalus skaičius? Daug kas jiems neduoda ramybės.

Po chemijos, o kartais ir po istorijos pamokos įlekia smailiakulniais batukais prancūzų kalbos mokytoja, ui pardon, ne įlekia, o įskrenda, kaip koks didžiulis saulėkaitų vabzdys, čežantis trumpučiais sausais sparneliais, raudonos lūpos širdele, galva pakelta, ui pardon, sako, nes užlėkė ant istorijos mokytojo, ištrenkė jam iš rankų vadovėlius, dienyną, iliustracijas ir korteles, kuriose buvo surašytos pamokų temos, klausimai, net tų vabzdžių kolekciją...

— Dienyną duokit man, — sako ji mokytojui, kuris iškaitęs mikčioja, fu fu, ir jie tik dabar pamato, koks tas mokytojas kreiduotas, kokia standi žilstelėjusi jo barzda, kokie stori akinių stiklai, prisimena, kaip sausai spragteli jo akinių futliaras.

[4]

Ilgą laiką Juozas manė, kad mokytojai kitaip gyvena — ne, niekur ten nėra tokio pragaro kaip jo namuose. Bet ir daugeliui iš jų kažko stigo — tą išduodavo vienas kitas neįprastas, ne vietoje pasakytas žodis. Juozą ilgai stebino, kodėl Didžioji Pedagogė vis grįždavo prie Čechovo apsakymo “Žmogus futliare”, — tas futliaro žmogus jai kėlė baisų įtūžį, panieką, gal net pasibjaurėjimą, matyt, čia kažkas buvo ir jos pačios. Kartą neištvėręs Juozas leptelėjo:

— Betgi futliare gali būti ir smuikas.

“Kuo jums kliūva futliaras?” — norėjo paklausti dar, tačiau pristigo drąsos: mokytoja taip pažiūrėjo į jį, kad net kvapą užgniaužė.

— Taip taip, — pasakė susigriebusi, — žiūrint koks turinys.

Kas gi yra futliaras? — paklausė save Juozas. Tai atsargos generolų antpečiai, uniformos, nuopelnai, sukalkėję įpročiai, kažkas sena, negyva, po kuo spengia šalčio, vienatvės, mirties bakterijos, — Čechovas tai puikiai žinojo, — tačiau kaipgi to nematė Pedagogė? Ji pati futliare! — toptelėjo jam. Visada ori Pedagogė, griežta, reikli, nė minutėlę neišlenda iš savo futliaro, nemato savęs iš šalies ir taip bjaurisi žmogum futliare...

Vėlgi — istorijos mokytojas, baisus pedantas, reikalaujantis, kad visos kilpelės būtų stropiai išvedžiotos, vis įsikniaubęs į vadovėlius, programas, kažko ten ieškantis, kažką pasižymintis, kalbantis lipšniu, plonu, kartais geliančiu balsu, bet kartais, kai nuklysta į Senovės Graikiją ar Romą, koks tas balsas pasidaro žemas, gaudžiantis visomis stygomis!

Ir kiti mokytojai kažką slėpė ir nuo savęs, ir nuo kitų, maskavo — vienas rėkavimais, trepsėjimais, kitas meilikavimais, sumišusiais su pedantišku reiklumu, trečias tarsi koks dirigentas prie pulto: nutilkite, nutilkite, nė krepšt, — rodos, mostels lazdele, ir uždainuos jų darnus choras — tokia temų gausybė, tiek daug jie išmoko medžiagos, — bet ne: vaikšto tarp suolų Pedagogė, dirsčioja į jų sąsiuvinius. (“Kaip parašei?” — klausia ir pati sau atsako, begalę kartų tikslindama mokinių atsakymus.) Viešpatauja čia tik vienas balsas — orios, visa žinančios, suprantančios Pedagogės balsas, ir skrebina jie savo plačiašonėmis plunksnomis, varto vadovėlius tyliai tarsi peliūkščiai.

Juozas nė nepamatė, kaip atėjo žiema; už klasės lango įsisiautėjo pūgos, drėgnas šaltis persmelkdavo kiaurai. Sėdėjo su Albinu paskutiniame suole prie lango. Vėjas pūsčiojo pro plyšelius, gėlė rankas, visi bėgdavo per pertraukas prie krosnies apsišilti. Ten stumdydavosi, kumščiuodavosi — kas ką nustums. Prie Juozo dažnai atsidurdavo Nijolė, guvi, besijuokianti, vienintelė su uniforma, valiūkiškai primerktomis akimis, vis ieškanti, kur karščiau, užkabinėjanti Juozą, tik jis to vis dar nepastebėdavo. Jį varžė išaugtiniai rūbai, kūprinosi, vaikščiojo dideliais žingsniais po koridorių. Visi jie nebetilpo savy: vieni pernelyg greit stiepėsi (Stonys), darėsi saldžiabalsiai, lipšnūs, svajingi kaip mergaitės, nuolat šypsą, išsipustę, šventeiviški, kiti gūžėsi, gaikčiojo, kikeno, stumdėsi tarp suolų, karstėsi ant skersinio, vaikščiojo įtempę raumenų skaidulėles. Vis kas nors jiems krito iš rankų, ką nors jie užkliudydavo, apversdavo, ir kuri nors mergaitė pasakydavo: vėpla, žioplys. Ilgai neužmiršdavo kandesnio žodžio; stengdavosi keisčiausiais būdais už kažką atsigriebti, ir, žinoma, tai nelikdavo nepastebėta, o kartais sukeldavo juoką, naujas pašaipas. Kažkodėl jie vis užkliūdavo tėvams, mokytojams, bendraamžiams. Tai raginti juos reikėjo, tai tramdyti, peikti. Lengva juos buvo įžeisti, apkvaišinti riksmu, nutvilkyti panieka. Ant kai kurių mėgo šūkalioti fizinio lavinimo mokytojas, kitus stingdė ir kaustė Didžiosios Pedagogės reiklumas. Nelygiai, nevienodai pulsavo jų venomis ir kraujas — nei iš šio, nei iš to jie užsiplieksdavo, išbaldavo... Ateidavo užtinusiomis akimis, paburkusiais veidais, sugižę; pasitaikydavo, kad vienas kitas užsnūsta, neįstengia sekti mokytojo aiškinimų, užsisvajoja — kartais tokiomis akimirkomis jų veidai praskaidrėdavo, kažkas juose nurimdavo, atlėgdavo.

Vidinę spūstį Juozas jautė ypač stipriai, kartais jame kažkas susitvenkdavo, garmėdavo kaip ledo lytys, stengdavosi išsiveržti, nurūkti sniego laukais, kartais slėgdavo sunkumu, sužvilgėdavo trumpam aštriomis briaunomis, kad vėl sujudėtų, garmėtų, virstų. Viršum to visko tarsi sklendė geometrinės figūros, sąvokos, kurių nežinojo kur dėti. Apie tai, kas juos, ypač Juozą, kankino, kas garmėjo jame, spengė, degino, gėlė, niekas beveik nekalbėjo. Tai buvo neapčiuopiama, koktu, egoistiška, menka, intymu, mikroskopiška, tačiau daugelis iš jų, ypač Juozas, jautė: čia, užslėptose, nutylėtose intymybėse, prasidėdavo audringos reakcijos, būtybės skaidymasis į kažką, ko nė dalelėmis nepavadinsi. Čia slypėjo milžiniška energija, nesuprantamų norų, jausmų, minčių energija, sukelianti štormus, griūtis, nešanti tikrą pragaištį, neviltį, gėlą, neapykantą, skausmą ar meilę, — visa tai daugelis patikėdavo dienoraščiams; mergaitės apie tai kuždėdavo draugėms ir smarkiai užsiplieksdavo, jeigu kas, nutvėręs kokį jų laiškelį ar dienoraštį, paleisdavo per rankas, godžiai svetimą paslaptį stveriojančias. Laikė save išskirtiniais, čia pernelyg ydingais, čia pernelyg gerais.

Buvo ir tokių, kurie nenorėjo su kitais bičiuliuotis, matyti kokių bendrumų, jie kažką slėpė savy, gniaužė, stengdamiesi pranokti kitus, žūt būt išsiskirti; tokie jie ir liks, nes kadaise save įtikino, kad yra kažkuo ypatingi, vadinasi, toks turi būti jų gyvenimas. Ne vienam iš jų gili vidinė trauma virto egzistencijos pamatu, kartais netgi prasme ar pamėkle...

Juozas kaip įmanydamas stengėsi kažką apvaldyti, sutramdyti, suprasti. Ką gi jis matė savo namuose? Lėtą tėvo agoniją, kurią visi abejingai stebėjo, apsimesdami nematą; pamotės prakeiksmus, pavydą, godulį, pagiežą. Išsivaduoti, išbristi, įveikti, žūt būt — štai kas tvinkčiojo Juozo gyslose. To jis visada sieks iš paskutiniųjų, nieko nepaisydamas. Gerumas, atlaidumas, kito supratimas — štai kas, jo manymu, galėtų padėti kai kuriems žmonėms, štai jų išsigelbėjimas; lengva, paprasta, bet ne, jiems to nereikia, jiems geriau grumtis iš paskutiniųjų. Kodėl? Kas per pamėklės verčia juos taip beprotiškai elgtis, gyventi? Ne ne, taip negalima. Reikia prasibrauti prie kažko, kas išvaduoja, kas išganinga, gera, gražu, kitaip ko gi vertas tavo gyvenimas, ką tu duosi kitiems, jeigu pats nieko neturi?

Šnekėjo jis su protrūkiais, padrikomis frazėmis, maišydamas tarmės žodžius su literatūriniais, kartais nusikeikdamas, čia pritildamas, čia vėl puldamas kažką įrodinėti, plačiai ir ryžtingai skėsčiodamas rankomis, per pusę žodžio nutildamas, įsiklausydamas, įsižiūrėdamas į kokią sieną, lauką ar medį, lyg tai jam padėtų susigaudyti savo mintyse, šnekėdavo staiga nutildamas ir vėl puldamas įtikinėti, gal ne tiek savo pašnekovą, nes nelabai nė žinojo, ką tas jaučia, kuo gyvena, ką galvoja, o kažką kurtų, nebylų, nepalenkiamą; bet žodžiai trupėdavo, lūžinėdavo, tokie negyvi pasidarydavo, tokie svetimi, — gal dėl to suglumusių jo akių tyrumas buvo kur kas iškalbingesnis nei žodžiai.

Sklandi Albino greitakalbė jį siutino, išgirdęs Marytę beriant žodžius kaip žirnius, užsikimšdavo ausis. Tiesiog depresija jį apimdavo rašant atpasakojimus bei temas, galvojant, ar taisyklinga žodžių tvarka, ar vietoje padėjo tašką, lipdant prie daiktavardžių epitetus, ieškant liaudiškų vaizdingų veiksmažodžių — mat mokytojui tai buvo svarbiausia, dvejetą jis rašydavo už kalbos klaidas. Plūkdavosi, kol visiškai apkvaišdavo ir nebeįstengdavo suregzti paprasčiausio sakinio. Viena paguoda buvo, kad grįžtelėjęs pamatydavo nežmoniškos įtampos perkreiptą čigonišką Vito veidą žėrinčiomis laukinėmis akimis. Tai buvo neįžvelgiamuose vandenyse tykančio aukos plėšrūno akys. Vienas dievas žino, kas šmėžavo tamsioje jo sąmonėje tuo metu, kai stiprūs žandikauliai krimsdavo metalinio plunksnakočio galą. Čia jis prisiploja prie sąsiuvinio visas apmirdamas, čia vėl atšlyja, tačiau sąsiuviny tėra kreivai, bet labai taikančia ranka išraitytas temos pavadinimas, apgailėtini plano apmatai ir vienas kitas sakinys, susidedantis iš veiksnio, tarinio ir kokios antrininkės sakinio dalies, — keli žodžiai, išdėstyti taip, kad kuo didesnį plotą užimtų.

Sulig pirmaisiais skambučio garsais, skelbiančiais tų kančių pabaigą, Vito žandikauliai trakštelėdavo — sutraiškydavo nučiaumotą metalinio plunksnakočio galą, kurio skardus taukšėjimas į dantis, toks, lyg kas bandytų velykinio margučio kietumą, retkarčiais perskrosdavo klasės tylą.

Jungtys “kodėl — todėl” Juozui buvo tarsi koks dvišakis, plėšantis jį į dalis, — net sąnariai, rodės, braška; kartą paklausęs, žūt būt ieškodavo atsakymo, o iš kur tą atsakymą paimti, koks jis turi būti? Atsiversdavo užrašus ir imdavo nurašinėti žodžius, citatas. Užtat kartais tarsi visos užkardos griūdavo, kažkas pratrūkdavo, išsiliedavo plačiausiu srautu — kaip lengvai jam liedavosi žodžiai, sakiniai, kokį žodžiai įgaudavo skonį, jėgą, kaip veržėsi į tikslą! Kartais, kai nebejausdavo despotiškos proto kontrolės, kai užmiršdavo visa aplinkui, visus epitetus, padalyvius, kablelius, — džiugiai virpėdami ir nekantraudami, jie patys subėgdavo į vietas, išsirikiuodavo darniausiom gretom, su savais intervalais, pauzėm. Nekontroliuodamas savęs, lengvai, grakščiai atlikdavo ir sudėtingiausius gimnastikos pratimus ant skersinio, ant lygiagrečių. Kartais su draugais būdavo sąmojingas, pastabus. O kartais stypčiojo mosikuodamas rankomis, kiknojo galva lyg kokia už nematomų siūlų tampoma marionetė. Jis pavydėjo uoloms tvirtumo, norėjo stovėti kaip medis ten, sniegynuose, kur vingiuoja jo pramintas takelis, kur kalvos, viliojančios giedru dūmeliu.

... Vėjas pustė, galando vėpūtinių briaunas, plikose klevo šakose čirškavo žvirbliai, saulė įšildydavo juodą subraižytą suolą: baigiantis pamokoms, saulė pasiekdavo ir Nijolės suolą, ir, kai ji grįžteldavo prisimerkdama, pajutęs jos žvilgsnį, Juozas atsitraukdavo nuo lango. Jos akys — smulkučiais šlyno grūdeliais nusėtais vyzdžiais, jose brastų vandens skaidrumas, jose visas jo išganymas. Kartais ji pagrasindavo kumšteliu, susijuokdavo ir gręždamasi pasitaisydavo smuktelėjusią nuo peties uniformos prijuostę...

... Zvimbė plonos mokyklos kiemo klevų šakelės, skambėjo spindulių pluoštas, o kartais, nepasiekęs jo suolo, suduždavo, anapus stiklo pažirdamas vaivorykštės spalvomis ten, kur, tematydamas blyškų saulės diską, kalvomis palei vieškelį rūko sniegas, arba čia pat, viršum jo suolo, o kartais švelniai glostydavo rankas, veidą; tai vėl juos persmelkdavo šalta nejauki drėgmė, visa aptraukdavo ūkanos, šerkšnas, nušvintąs prasiveržus saulei, ir, žiūrėk, vienas kitas, dažniausiai Meškėnas, negrabus, sustiręs, pasileisdavo tarp suolų šūkaliodamas: pavasaris! šerkšnas! pažiūrėk! tempdavo kokį draugą prie lango, į kurį jau būdavo atgręžtos daugelio akys — Nijolės, Juozo...

... Sužėrėti šerkšnu... Nulėkti vėjo gūsiu, išgaruoti sakų kvapu atokaitoj... sužibėti skliauto žvaigžde — tai jiems buvo ne vien gražūs įvaizdžiai ir poetinės metaforos, tai buvo gilus, gyvybiškai svarbus poreikis, nujaučiamas ir suvokiamas tik retomis akimirkomis, poreikis susilieti su kažkuo, ištirpti ir tuo pačiu augti, plėtotis, stiebtis. Skirtingas tas poreikis įvairiais gyvenimo tarpsniais, skirtingu metu jis atranda, ko jam labiausiai reikia.

Kartais jie šaukėsi kažko altruistiška, tiesiog negalėjo egzistuoti be to, kas visuotina, absoliutu, be visą jų prigimties nuogybę priimančio gėrio, kartais žavėdavosi veržlumu, jėga, egoistiniu, savim pasikliaujančiu gyvenimo būdu.

Ten, kelio pradžioje, kaip niekad Juozas jautė visų savo poreikių dviprasmybę, — tada, kai norėjo visa turėti, apglėbti, sutalpinti savy, kai taip sunku buvo nuvainikuoti save, išsižadėti nors mažos dalelės to, kas galėtų priklausyti jam, bet nepriklausys, — vis vien visko neapglėbsi, nesuprasi, visur nesuspėsi.

Devintoje klasėje Juozas pradėjo rašyti dienoraštį, ir pirmieji jo žodžiai buvo: “Koks aš apgailėtinas ir bevalis, o dar drįstu galvoti apie Nijolę, lyginuosi su Albinu”. Kaip išmanydamas pliekdavo save, nuo to pasidarydavo kiek lengviau, tarsi jis jau būtų nebe jis. Tačiau po kiek laiko apgailestaudamas turėdavo pripažinti, kad niekur nuo savęs nepabėgsi.

Yra tame jo dienoraštyje ir tokie žodžiai: “Kam man perša beprasmybę, atsitiktinumą? Kodėl, klausiu, vienas turi ir gali būti didelis, iš visur matomas, o kitas beveik ne, trečiojo — visai kaip nėra? Kiekvieno paskirtis didelė ir svarbi, menkų antraeilių žmonių negali būti. Kas kita, jeigu jie patys save paverčia tokiais, tuomet nėra ko kaltinti, jie patys savo gyvenimą nupigina, nesigrumia dėl to, kas teisinga, gražu, jie pamaiviški, pikti, sarkastiški, o kartais tiesiog klastingi ir niekšiški. Reikia tikėti, kad visa turi kur kas gilesnę prasmę, nei gali pasirodyti iš pirmo žvilgsnio, dar daugiau — reikia tai jausti, matyti kiekviename mirksny, nes kitaip — tuštuma arba ištisinis bruzdėjimas, skuba, beprasmybė”.

Tais metais, kelio pradžioje, kaip niekad jie daug mąstė ir ginčijosi, ginčijosi piktai, apšaukdami vieni kitus egoistais, lepšiais, ištižėliais arba šventeivomis. Kai kurie ironizavo, šaipėsi. Prasmė ir tikslas tada kaip niekad buvo svarbu, bet kur jo ieškoti, jeigu ne žemėje, kurioj išaugai. Turbūt niekada gyvybinis instinktas nesti toks stiprus, būties dviprasmybė taip nejaučiama kaip kelio pradžioje, kai einama grabinėjant patamsiais, pasiramsčiuojant tuo, ką paduoda kiti. Pirštų galiukais, visom kūno ląstelėm ne vienas jautė tai, kas plazda ore, tai subtilu, sunkiai nusakoma — tai slypėjo jų pigiuose kalambūruose, išdaigose... Mergaitėm užvis buvo svarbiau pasiaukojimas, atsidavimas, karšti troškimai, svajonės, ištikimybė, tačiau nestigo ir tokių, kurios tokius žodžius palaikydavo kone asmeniniu įžeidimu arba sukdavo akis į šoną.

Dažnas jų rašinys prasidėdavo žodžiais: ...palikti pėdsaką... būti naudingam žmonėms... dirbti mėgstamą darbą... pasiaukojamai, visą save atiduodant… nesitaikyti, nepadlaižiauti... Kone kiekvienas jų sakinys skambėjo kaip imperatyvas ar kokia priesaika, nors jau tada kai kurie mokėdavo pataikauti mokytojams, gabesniems, stipresniems draugams. Šnekėjo, ginčijosi daugiausia esantys priekyje, tuo dažnai papiktindami tūnančius už kitų nugarų. Bet visose jų šnekose, ypač besisukančiose apie save, buvo kažkas nutylėta, išgražinta, išpuošta — poza kitų akiai patraukti.. Šarvai... Juozas tą itin stipriai jautė ir savyje, ir kituose.

Dekabristai, narodninkai, pirmieji marksistinės minties probrėkšmiai. Gogolio Korobočkos, Sobakevičiai... Iš miglos, iš neaprėpiamų Rusijos platybių, padrikumo, sumaišties, per purvą, gruodą, baudžiavos naktis, grandinių žvangesį prie jų kažkas artėja, bruzda, keliasi, ir kaip sufleris kartais nuskamba mokytojos balsas. Prisiploję prie suolų laukia, kada gi didžioji magė mostels stebuklingąja lazdele ir visos uždangos nukris nuo jų akių, išsisklaidys ūkai, kuriuose jie tik šį tą (labai nedaug) tespėja įžiūrėti, ateis ir čia aiškumas, pastovumas, tvarka. Vienas kitas atsistoja, bando kažką aiškinti. Ne, pasako mokytoja, patupdydama į suolą. Bet... — iškelia galvą, ištiesia lyg dirigentas rankas į priekį ir ima klausinėti datų, vardų... Sulig kiekvienu klausimu priverčia juos gūžtis tarsi už barikadų už knygų ir priešais sėdinčiųjų, paskui padrąsinančiais iškeltos rankos mostais leidžia atsikvėpti. Kuris nors gali atsistoti, o jeigu suklys, puls visi šturmu, išvien, bet ne, ne tam juos kviečia. Taigi: ką autorius atskleidė tuo paveikslu, demaskavo, pasmerkė, pavaizdavo, iškėlė? Pasistiepusi ar paėjėjusi į šalį, ieško nemokšos. Stok! Tu pasakyk. Kaip stovi?! Ką tu ten lemeni? Išbarusi, sugluminusi, akivaizdžiai parodžiusi visą jų paauglystės menkumą ir nevalyvumą, mokytoja staiga atlyžta, tampa ori, atsiverčia vadovėlį ir, vaikščiodama tarp suolų, ima skanduoti citatas, kad paskui vėl imtų į juos laidyti klastingai besiraitančias, šnypščiančias klausimų gyvačiukes. Tie klausimai lekia pro jų palenktas galvas tarsi nematomos ietys, sminga į širdis. Dar nespėjęs jų suvokti, Juozas pajunta skausmą, netenka žado, iš išgąsčio jam pritrūksta oro, per pašėlusius širdies tvinksnius pats nebegirdi ir nesupranta, ką veblena, — gal pasiseks, gal atspės, negi tylėsi paklaustas, tačiau agonija kartais trunka ilgokai, ir kai jau, rodos, viskas bus gerai, jis atsigavo, gali protauti, netgi ginčytis, staiga išgirsta: “Sėsk! Du!” — lyg šluotražiu per veidą, kuris bemat lieka atšiaurus: ir čia, ir namie jis turi eiti prieš žvarbų netikėjimo vėją. Nieko, jis dar įrodys. Svarbu, kad jis žino, kodėl jai nesugebėjo paaiškinti. Mokytoja jam griežta, reikli, nuolatos, kasdien. Jis net mikčioti pradėjo, atsakinėja skiemenimis, su pauzėmis, laukdamas, kada jo kankynę nutrauks piktu šūktelėjimu. Užtat jam, pagautam bejėgiškos tūžmasties, taip suprantamai nuskamba kai kurie poetų posmai, veriasi juose plynos saulėtos erdvės, ta pušis išdžiūvusio upelio skardyje, virš jos plaukią debesys, amžių klajūnai pilkieji, baltuoja burės tolumoje...

— Daukinti! — rikteli mokytoja. — Apie ką mes kalbėjome? Vėl nežinai? Sėskis.

Proščiaj, sako jis, karčiai iš savęs pasišaipydamas. Proščiaj, svobodnaja stichija, — skanduoja kažkur dar toliau iškeliaudamas.

Kurį laiką puldinėję iš vieno krašto į kitą, pagaliau jie ima žiaumoti, kas paduodama, nors kartais nei iš šio, nei iš to užsiplieskia. Erzėdami keliasi iš suolų, karštai bando kažką nuneigti, užginčyti ar apginti.

— Net, ty ne prav, — valdingai prataria mokytoja, šildydamasi prie krosnies. Bazarovas buvo neteisus. Pečiorinas irgi. Bazarovas nihilistas.

Taigi Bazarovas. Jis įsiveržia į svetaines, kur sėdi perukuotos, suvytusios senutės, atsargos generolai, įsiveržia kaip vėjas, plėšiantis perukus, šluojantis pudros dulkeles nuo veidų.

— Gerai įsižiūrėkite į šito nihilisto veidą, — sako mokytoja. — Jo bruožų aptiksime vėlesnių revoliucionierių veiduose. Tai reiškinys...

Kaip sklandžiai liejasi žodžiai! Ir stingsta priešais juos nuožmus asketiškas veidas. Pagaliau iš istorijos chaoso jiems pavyksta išgriebti konkretų objektą, tereikia su juo lyginti kitus. Taip prasideda pažinimo kelias. Jie jau įstengia užčiuopti visokius kampus, visa grupuoja, skaido ieškodami bendrumų. Raida, perimamumas, saitai... Tai mažos, vis dar nesąmoningos, bazaroviškos mokslinio požiūrio apraiškos, bet jos ryškėja, plečiasi, auga, virsdamos jų sąmonės savastimi, metodu, kategorija, proto savybe. Tikslas, kryptis, sąmoningumas. Čia labai svarbu teisingai pavartoti kai kuriuos žodžius, sąvokas.

Jau kuris laikas Juozas klausosi mokytojos visas tirtėdamas. Jis pasigavo vieną jos mintį: visi jie kažko nesuprato, kur nors vis klydo, neįstengė ko nors įžvelgti... Įsitvėręs suolo lentelės ir linguodamas smarkiai ištįsusiu kūnu, jis ima linksniuoti, kas, kokiu laipsniu suvokė, numatė istorijos eigą. Aukštutinėse padalose atsiduria genijai, bet kai ima juos vardinti, mokytojai net akys iššoksta iš pasibaisėjimo, nors pagalvojusi pati turi sutikti, kad šiek tiek tiesos jo samprotavimuose esama. Bet tik šiek tiek. Kas iš to? Tiesos jam reikia visos, be išlygų. Genialumas yra sugebėjimas numatyti, ir viskas. Čia kaip matematikoje: jeigu duota taisyklė — jokių išimčių. Bet ką gi turi numatyti jis, Juozas Daukintis?

Pavakariais, vaikštinėdamas vėjuotomis pakrūmėmis, žvalgosi į kietus it uolos, besileidžiančios saulės nutviekstus debesis. Jį traukia visa, kas audrota, maištinga, didu ir vienatviška. Atskraidinkite Kaukazo arus, duokite škotišką pledą, nuožmų bangų riaumojimą, o dar geriau — siųskite į ištremtį, — jis viską iškentėtų dėl nemirtingos šlovės. Imponuojančiu nuovargio mostu nusviedžia ant sofos savo kepurę ir nušiurusį portfelį, užsikelia koją ant kojos ir susimąsto, dviem pirštais paremdamas skruostą.

— Kas tau yra? — ne juokais susirūpina tėvas. Pamotė nė kaip stebėtis nebežino — argi nereikėjo to laukti, ar ji nesakė?!

Nesiteikdamas nė lūpų praverti, atsuka jiems suakmenėjusį profilį. Tegu plėšosi, tegu siunta ta apskretusi, suodina moteriškė: nei jis čia kada gyveno, nei gyvens. Jau seniai jį šaukia žygiai.

Juo susižavėjusi klasės pirmūnė Marytė, bet jis abejingas. Tai, kuri jam patinka, nė žodžio neįstengia pratarti.

Jis myli savo kraštą, bet kodėl jame nėra aukštų kalnų, tokių kaip Alpės, Pirėnai ar Apeninai? Kodėl čia nėra plačių upių, krioklių, neauga nei datulės, nei alyvmedžiai? Kodėl ne čia gimė Dantė, Šekspyras ar Baironas? Šnekama apie senų senovę, o ta senovė tik dešimtąjį amžių tesiekia. Kas yra senobiški šio krašto statiniai ir pilys prieš Egipto piramides, prieš Romos ar Atėnų architektūros paminklus? Kaip savo šalimi turėtų didžiuotis koks italas ar graikas, budėjęs prie europietiškosios civilizacijos lopšio! Juozui sakoma, kad jo tarmė išlaikė kai kuriuos seniausius indoeuropietiškus garsus, bet tos tarmės jie net mokykloje gėdijasi... Tačiau savo kraštą jis myli. Skanduodamas Vaičaičio eiles, brenda pavasariniais laukais per upokšnius:

— Yra šalis, kur upės teka... — ištaria, ir visa — virš pilkų kalvų plazdantys vyturėliai, padūmavusiose ūkanose skendį miškai, net savo trobesių stogai — jam darosi neapsakomai miela ir brangu. — O tėviške, — šūkteli žingteldamas prie to slėpiningojo krašto arčiau, bet Albinas jį atvėsina. Čia elegijos, prataria išmoningai. Tačiau pirmasis posmas iš tikrųjų genialus. Taip! Tik genialumo čionai testigo!

Bet keista: savo krašto senovė Albino beveik nedomina. “Nėra už ką jos idealizuoti”. Kvailys! — atšauna Juozas.

Albinui neegzistuoja datos nei vardai, kuriuos išgirdus Juozui pašėlusiai ima daužytis širdis, jis nelinkęs apgailestauti dėl kažkokių nelemtai susiklosčiusių istorinių aplinkybių nei atsitiktinumų.

— Kaip tavęs tokie dalykai gali nejaudinti?! — neatsistebi Juozas.

Po kiek laiko atrandamas Dostojevskis. Tu atkreipk dėmesį... tu atkreipk!.. — šūkalioja Juozas, lapsėdamas paskui Albiną, kai jie per pušynėlius eina iš mokyklos namo. Bet šis nesiklauso. Neištvėręs Juozas čiumpa jį už rankovės ir suskanta kažką karštai įrodinėti. Eik tu žinai kur!.. — sako Albinas, jį atblokšdamas. Juozas stovi žado netekęs. Albinas Juozo neapkenčia, vadina jį kunigaikščiu Myškinu. “Ar seniai tu žavėjaisi Bazarovu, o dabar jau Myškinas? — klausia Albinas. — Kas tarp jų bendra?” — “Aš juo nesižaviu, aš sakau...” Albinas nė nemano klausytis. Draugo jam reikėjo tol, kol šis, nuolankiai linkčiodamas galva, klausėsi jo išvedžiojimų, tačiau iš karto užsiplieskė neapykanta, kai savo tiesas įrodinėti pradėjo Juozas.

Taigi tas Myškinas... — lapsėdamas iš paskos, šneka Juozas. Tai nebe salonų šeimininkas, tai atstumtoji sąžinė, kurios visi pasigenda. Jos gėdijamasi. Dievo nebetikima, bet dievas čia pat. Liūdnas, atstumtas, pavargęs. Jis pats baisisi savo tvariniais. O šie juokiasi, nors patiems reikia, kad juos kas matytų... Kartais dar atsiklausiama, ką jis pasakytų ar pagalvotų regėdamas jų niekšybes. Jiems įdomus pasibaisėjusio, sutrikusio, kenčiančio dievo veidas. Kaip su juo elgiasi Ragožinas, kiti? O Alioša? Alioša — tai Myš... Eik eik, — apmaudingai numoja Albinas vien todėl, kad taip sako ne jis, Albinas, o Juozas. Kai prašneka jis, Albinas, — visi žado netekę klausykitės.

Vis stabai ir stabai. Kiek daug jų praplaukė pro akis sėdint žemuose mokyklos suoluose! Matė juos iš tolo, nutviekstus nepasiekiamos šlovės, aikčiojo prieš juos kupini nuostabos, pagarbos, nors patys nežinojo, už ką gi juos taip gerbia. Nė vienas nedrįso prie jų prisiartinti. Postamentų papėdėse apmirdavo balsai ir juokas. Juos atvesdavo čia lyg parodai: pasipuošusius, nevaikiškai orius, iškilmingus, surauktomis kaktomis. Stabai taip paralyžiuodavo jų, paauglių, valią, protą, jausmus, kad jie virsdavo personažais, herojais ir šitaip trumpam išvengdavo būtinybės gyventi. Tikrovė! Kokia ji banali ir lėkšta! Argi gyvoje kalboje išgirsi gilią mintį, argi žmonės moka išsakyti savo jausmus? Knygų herojai buvo gyvesni už gyvuosius. Ir Albinas, ir Juozas knygose ieškojo atspirties, užtarimo, pateisinimo...

Dažnai pasijusdavo stumdomi nuo vieno mokytojo prie kito. Per istorijos pamoką pagirtas už klusnumą, per literatūros — už savitą galvoseną, Juozas susidurdavo su rūsčiu, priekabiu rusų kalbos ir literatūros mokytojos žvilgsniu. Rodės, tiek ji ir težino, kad jis neištaria minkštojo “n” ir kietojo “l”, tik ir laukia, kada, tardamas šiuos garsus, suklups, ir jis, žinoma, klupdavo, garmėte garmėdavo tarsi į bedugnę, prieš tai sutelkęs visas jėgas, bet jau iš anksto žinodamas, kad jam nepasiseks tų garsų ištarti, su kažkokiu nesąmoningu pasitenkinimu leisdavo šiai moteriškei triumfuoti. Net jeigu jam pasisekdavo tris, keturis kartus gerai šiuos garsus ištarti, — mokytoja kažkodėl to nenugirsdavo, — penktąjį būtinai apsirikdavo; tada į avansceną išeidavo Pedagogė, ori, šeimyniška, reikalaujanti dėmesio. Pastuksenusi pieštuku į stalą, kaip kartais pastuksenama šakute į taurę, ji pradėdavo savo ilgus moralus. Visi nuo to stalo atsikeldavo alkani, suirzę, dėbčiodavo vieni į kitus, kupini švenčiausio pasipiktinimo nuolat jiems rodomu pavyzdžiu, Maryte, išblyškusia, švarutėle mergaite, kuri tik ir telaukdavo, kada į ją bus durta pirštu kaip į pavyzdį, kada ji bus pašaukta ištaisyti kurio nors klaidų. Dėl vienos išskirtosios, numylėtinės, dėl to, kad viena triumfuotų, jie beveik visi būdavo paverčiami nevėkšlomis, neišmanėliais. Ta perdėm uoli mergaitė, nenuleidžianti akių nuo mokytojos, išmoko sulig kiekvienu jų žodžiu paniekinamai viepti lūpas, jos atsakymai tapo kandūs, tokie, lyg ji visiems norėtų įgelti, įskųsti juos, ir ginčytis, prieštarauti čia buvo beprasmiška. Tos dvi būtybės, sutelkusios savo jėgas, tiesiog juos terorizavo. Tačiau per prancūzų kalbos pamokas Marytė atsidurdavo suolo draugės, manieringosios Bernadetos, šešėlyje. Su kokiu įtūžiu Marytė kartais dėbteldavo į tą dailią “tuštybę”, kaip išblykšdavo jos veidas, kai klaidų ištaisyti pašaukdavo ne ją, o Bernadetą, kaip trūkteldavo ji pečiais, kokia dalykiška pasidarydavo, koks čaižus, geliantis tapdavo jos balsas! Tarp išrinktųjų per prancūzų kalbos pamokas atsidurdavo net Juozas, kuris save laikė tikru Tartarenu iš Taraskono, nors jam buvo primygtinai peršama d’Artanjano rolė. Netekę savo sostų, Albinas, Marytė tūnodavo pagiežingoje opozicijoje skaudžiai perkreiptais veidais.

[5]

Matematikos pamokų tyloje daugiausia šnekėdavo Vidmantas, liesas, išblyškęs; šnekėdavo Albinas, santūriai, ramiai, išmaniai, prisitaikydamas prie Vidmanto tono, ir tarsi koks buliukas ręždavo įdiržusį sprandą ir pūsdavo šnerves Rimantas, kai prie jo prisiartindavo su vadovėliu rankoje jaunutė, daili, juoko pilna burna matematikos mokytoja; kartais jis nei iš šio, nei iš to panūsdavo veržtis prie lentos, tačiau ten atsidūręs prarasdavo bet kokį sugebėjimą protauti: tūždavo, rausdavo, pakraujavusiomis akimis bejėgiškai žvalgydamasis į draugus, o raudona, kvapni tos mokytojos suknutė, jos giedras, visa suprantantis šyptelėjimas būdavo lyg šaltas kompresas ant jo perkaitusios kaktos. Ji dažnai stableldavo prie jo suolo, pakreipusi galvą, ilgai žiūrėdavo, kaip negrabi Rimanto ranka kraiglioja kažkokius skaičius, ir šypsodavosi. Bet meilei nieko nėra neįmanoma: neteisingai išsprendęs penkis veiksmus, paskutinį atlikdamas, Rimantas visuomet gaudavo teisingą atsakymą ir kartais net sugebėdavo paaiškinti, kaip čia atsitiko.

Per literatūros pamokas visi atsikvėpdavo laisviau. Negyva faktų ir skaičių nuobodybė nuplaukdavo į šalį it saulę temdąs debesis: sutviksdavo, sužėruodavo įvairiausi vaizdai ir regėjimai. Ilgai tramdyti jausmai ir mintys, tarsi pragraužę užtvarą, siūbteldavo, išmesdami jiems visokių relikvijų; tarp jų pasitaikydavo ir archeologinių liekanų, ir seniai išnykusių gyvūnų griaučių: visos tos zoologijos, istorijos, gamtos, geografijos, chemijos ar fizikos mokslų atsaikos trumpam tarsi prisigerdavo senos slėpiningos gyvybės, atgaudavo savo kvapus, pažadindavo jų pojūčius.

Besidaužanti į stiklą bitė ar koks atkutęs saulėje vabzdys viliodavo juos į laukus, kur daubos, rėvos, akmenų rieduliai ir siauri, basų kojų suplūkti takų ruoželiai, ir ilgas priešpriešiais slenkąs vakarėjančio kalno šešėlis. Per literatūros pamokas kitoks būdavo bitės dūzgimas nei per anatomijos. Daiktai, gyviai, vardai netekdavo savo abstraktumo, bendrų, mokslui įdomių savybių, įgydavo kitas, konkrečias, intymesnes, žadinančias vaizduotę, bylojančias kažką kiekvienam iš jų atskirai. Kiti mokytojai vaikus vertino, teisė, smerkė, rūšiavo: darbštūs, gabūs, tinginiai, paklusnūs, nepaklusnūs... Šnekėjo apskritai, nors kiekvienas iš jų troško išskirtinio dėmesio. Kuo blankesni buvo, tuo labiau norėjo, kad juos išskirtų, pastebėtų, matytų kokias nors ypatingas jų savybes ar sugebėjimus. Laukė — kuris gi mane pašauks, kokia akis pastebės, kas pasakys, ko aš vertas, ką sugebu? Tokios akimirkos sulaukę, vikriai užšokdavo ant savo “arkliuko” ir jau nebenulipdavo. Jį jau turėjo Albinas, iš dalies Juozas, Stonys... Bet kiek buvo tokių, kurie vis dar tebelaukė ir lauks galbūt visą gyvenimą, nedrįsdami pareikšti savo valios, kuklūs ir nusižeminę prieš kažką, bet tuo pačiu nuožmūs, įsikibę į pirmas pasitaikiusias vertybes, plaukią pramintais keliais. Iš dalies ir Juozas buvo vienas tokių, vienas iš daugelio, kaip jis sakydavo. Kažkieno netikėjimas stovėdavo prieš jį kaip kurčia siena. Albinas čia buvo išimtis, visi juo tikėjo — visi, tik ne tėvai, kurie kažkodėl nenorėjo savo vaikui pripažinti jokių privalumų, — mokytojai jį nuolat kėlė, nė neįtardami, kad čia pat, jam už nugaros, bręsta kitas, nenorintis nė per žingsnelį atsilikti nuo draugo. Tas netikėjimas ir įpūtė Juozo sieloje įžeistos savimylos ugnį. Vienas balsas jau bylojo tik jam, matė tik jį. Tai buvo literatūros mokytojo balsas. Juozas buvo budriausia akis ir ausis visoje klasėje. Įsimylėjusio akimis sekiojo kiekvieną to mokytojo judesį.

Tas mokytojas buvo sodininkas. Iš sodo jis ateidavo į pamokas. Jį regėdavo sode, eidami namo. Sodininkas jis būdavo ir mokykloje — geresnį palyginimą sunku rasti. Jie buvo priežiūros reikalaują medeliai, išgeltę, išsikeroję, kreivi, gožią vieni kitus, bet vos tik kuris sulaukdavo daugiau dėmesio, tuoj atgydavo...

Taip atsitiko ir Juozui.

Po speiguotų žiemų — vieno balandžio pirmosiomis dienomis — staiga apniuko, žemę apgaubė debesys. Rūke bildėjo ir poškėjo ledai, kaip niekad buvo didelis potvynis, slinko nuo kalnų sniegas, gėrėsi į žemę vanduo, brinko pumpurai ir tik pempės klykavo kažkur ties pavieškeliu saulėlydžio krašte, — pagaliau nusišvietė visu aiškumu, pasimatė pajuodę sniego lopai kalnų šlaituose, kurie gerte gėrė šiltus saulės spindulius, o vėjas siaudė pašlaitėmis, džiovino vandenį, gairino medžius, glusčiojo prie krūmokšnių, akmenų, lėkė nuo kalvų į pievutes, tarsi jau ieškotų žolės, kurią galėtų paridenti bangomis, šen ten jau krebždėjo vabaliukai, byrėjo atsiknojusi pušų žievė.

Jie irgi atkuto, nesuprantama galia trūktelėjo ir juos, nulėkė vėjo gūsiu, nuošė pušų viršūnėmis, žybtelėjo šilta pavasarinių prietemų žvaigždele.

— Alksniai, — Juozas braukia ranka per medžių kamienus. — Žiūrėk, kokie alksniai.

— Jau tavo avys mekena, kurias praėjusią vasarą ganei, — sako Rimantas Albinui.

— Eik šikt, — sako Albinas.

Paskui Albinas ištaria žodį “genijus”, ir Juozo su Rimantu veidai ištįsta. Jie bando ginčytis, kažką nuneigti. Albinas eina per krūmokšnius ir pušynėlius galvą iškėlęs, atsilapojęs paltelį, plačiu žingsniu ir sako kiek atsilikusiam Juozui, kuris nespėja paskui draugą:

— Genijus yra genijus, ir nėr čia apie ką daugiau galvoja. Dvejopi yra genijai, gėrio ir blogio. Tolstojus, Getė, Šekspyras — gėrio genijai, o va Napoleonas — blogio. — Mat jie neseniai perskaitė Tolstojaus “Karą ir taiką”, todėl išėjo tokia kalba.

— Na ir pašnekėjai, och och! — stebisi Juozas. — Blogio — gėrio! Kaip atskirsi, kokiomis svarstyklėmis pasversi, iš kur žinai, kur prasideda gėris, kur blogis, kur juoda, kur balta, — šneka jis karščiuodamasis, dusdamas, — čia ne spalvos, be to, ir spalvos, pats žinai, nėra grynos, susideda iš kitų spalvų. Tu nematai, kažkodėl nenori matyti perėjimų, niuansų, tau kad tik deklaruoti, skelbti, o ką, kieno žodžiais, pats nesupranti, — perimta iš Albino greitakalbe šneka Juozas, bet Albinas jo negirdi: stovėdamas ant kalvelės, dairosi po vakarėjančių laukų platumas — žemai šniokščia išsiveržusi iš krantų upė, tolėliau, molio šlaite, kur stovi vienišas medis, gęsta šilta vakaro šviesa, šaudo kregždės. Medžių viršūnėmis, čia priartėdamas, čia nuplaukdamas, nulekia nušlamščia vėjas, gailiai cypsi kažkoks paukštelis. Juozas jaučia, kad pavasarinio vakaro byla kur kas iškalbingesnė už jų žodžius. Tačiau ginčijasi, stengdamiesi vienas kitą priremti prie sienos.

— Aiškiai tu man pasakyk, — reikalauja Albinas, — ką tu renkiesi: gėrį ar blogį?

— Ne, tu palauk. Mums reikia prieš tai kai ką išsiaiškinti, reikia pažiūrėt konkrečiai, aš nesuprantu, kuo tu šitaip šnekėdamas remiesi, kaip tau išeina tokia dilema. Čia kažkoks nesusipratimas. Tu visiškai kitaip galvoji. Bandyk pasiduoti vienai kokiai minčiai, su viena kokia intencija, vienu jausmu visa pabandyk apčiupinėti, o jis jau žinos, kaip visa sugrupuoti, atrinks po bruoželį, po dalelytę... Tada būsi nuoseklus, bus logika, vieno kokio požiūrio logika, tada pamatysi, kas išeis, pamatysi, į kokius kelius veda gerumas, pasiaukojimas. Imkime apčiuopiamiausius kraštutinius atvejus, tada jau daug kas ims aiškėti, tada atrasi ir tolstojininkus, o tu vis man šneki: tolstojininkas aš, Maištas ar dar kažkas, o juk tai vienos intencijos išraiška... Ne, ne, tu paimk ir įrodyk man aiškiai, kaip teoremą, kaip... Dostojevskis moka įrodyti. Arba imkime, — skubinasi Juozas, — kraštutinius egoizmo atvejus...

— Cha cha, — nusikvatojo Albinas pasistiebdamas. — Broleli, — sako jis, — tu manęs nemokyk, atsakyk.

— Ot kvailiai, — Rimantas lupinėja beržo tošį. — Geriau pasidarykim švilpynę ir sušvilpkim, ho ho, gal koks ožys atšokuos, gal ožkelė. Ho ho, — skelbia jo balsas. — Tu skaitei “Dafnį ir Chloję”? Tai knyga! Chi chi, žinai, kaip Dafnis, tas piemuo, verkė, kad... kad... — prunkščia Rimantas, — meilės reikaluose jis išmano mažiau už avinus. Ožkelė, — sako Rimantas, — tu žinai, ožkelė... — jis visas net kratosi iš juoko. — Ho ho, — nesitveria, tačiau, pajutęs pilną pašaipos Albino žvilgsnį, kiek apsiramina. Rimantas tylomis visuomet pritaria Juozo samprotavimams, jie be žodžių vienas kitą supranta: abudu nedaug tenori, netaiko į didelius žmones, bet va Albinas amžinai kažkur pasinešęs, kaip nečionykštis, todėl reikia kartą išsiaiškinti, kurgi jis taip veržiasi. Gal jis žino kokį didelį kelią? O gal... Jau dabar, kol laikas, jam reikia šventą ugnelę įkvėpti: jie turi visuomet išlikti draugai, kad ir kas juos ištiktų, kad ir kuo jie taptų. Iki šiol jie gyveno tuo pačiu, ir sunku matyti, kaip jų draugystė irsta. Šit jau dabar Albinas pasiruošęs Juozą už kažką pasmerkti, primesti jam kažką sava, palikti. Bet apie šitokius būgštavimus nei Juozas, nei Rimantas, žinoma, nekalba, nė patys sau jų nepripažįsta, ir jeigu kas parodytų tai, kas paslėpta, nutylėta jų ginče, jie baisiai įsižeistų, ginčytųsi, ypač Albinas, Juozas, ko gero, sutiktų, dar apsidžiaugtų, kad jam atvėrė akis, tačiau koks apgailėtinas Albinui jis atrodytų! Gal todėl jų tokia šneka: vis abstraktybės, bendrybės, nė plyšelio, pro kurį pamatytum, kokie jie iš tikrųjų, — kuo daugiau šnekos, tuo daugiau kaukių.

— Na, kas gi būtų? — klausia priekaištaujančiu, paniekos kupinu balsu Albinas. — Kas gi būtų, jeigu visa, kaip tu sakai, apčiupinėtume viena intencija, maksimalistiniu, o gal kitu kokiu jausmu ar noru, a? Subjektyvu, ir tiek.

— Ko tu taip subjektyvumo bijai? Kiekvienas gy... — pradeda Juozas, bet Albinas jį pertraukia:

— Subjektyvumas, Juzuliuk, niekur neveda. Tu dar daug ko nesupranti, broleli...

Išgirdęs tą “Juzuliuk”, Juozas užsiplieskia, bet vis dar tvardosi.

— Cha, — parodydamas gelstelėjusį dantį, bando nusikvatoti Albinas, bet nuo to juoko visiems kažkodėl darosi nejauku, o labiausiai pačiam Albinui.

— Tau kad tik pasišaipyt, įgelt. Scholastas — štai kas tu. Apie viską tu galvoji atsietai. Dangstaisi, tavęs už tavo minčių nėra. Todėl jos tokios išpūstos. Balionai, kur tu su tais balionais nori pakilti. Štai tu sakai — teisybės jausmas, o aš matau paprasčiausią pavydą. Tu kaip manieringoji Bernadeta. Marytė! Ji irgi teisybė, principai, o už tos teisybės ir jos principų — pavydas.

— Geras tu vaikas, Juzuliuk, — sako Albinas.

Tačiau Juozas kalba:

— Tu kartoji kažkieno žodžius, kaip papūga. Kiekviena mintis, tiesa, turi būti kuo nors paremta, pailiustruota konkrečiu faktu, vidiniu ar išoriniu. Kuo ji virsta nuo jo atplėšta? Kam reikalinga be genezės, be ištakų, be žinojimo ar bent nujautimo, kur kam taikytina? Ji negyva. Scholastiška, supranti? Todėl tau visa paprasta. O aš jaučiu ir suprantu kur kas daugiau nei moku, įstengiu pasakyti. Kartais mano mintys bei žodžiai — kaip aš pats, kaip mes, stumdosi, grūdasi, tokie nekantrūs, kupini savimeilės... Manai, labai man rūpi tiesa? — šneka Juozas. — Ginčydamasis aš ne tiek tiesos ieškau, kiek noriu pasirodyti, kaip daug suprantu, koks esu protingas. Tai bjauru.

— Ir aš, — įsiterpia Rimantas.

— Ne, tu taip visažiniškai nesiskeryčiok, — sako Juozas Albinui. — Va Ruso — čia tai genijus. Kaip aš jį suprantu, koks jis man artimas!

Vėjo gūsis pasigauna tuos jo žodžius, sviedžia į ilgesingai ūžaujančias eglių viršūnes; virtę dusliu ir gosliu ūžesiu, jie nuplaukia mišku, ir vėlei pasigirsta, kaip ten, žemai, kur vandens apsemtos pievos, garma vanduo, lūžta ledo lytys. Paskui vėl stoja tyla su lyčių bilsnojimu, su pempių klykavimu rausvame saulėlydžio krašte. Jau beveik sutemo, ir šen ten virš pušynėlių, kur jų namai, virpčioja smulkios, tačiau žemos ir ryškios žvaigždelės.

— Stendalis... Ruso... — kažką mėgdžioja Albinas. — Kodėl tu įsikandai tą Ruso? Jis rodo savo apatinius, lyg kažin ką būtų atradęs.

— Kad rodo, tai teisybė, bet...

— Kas gi “bet”?

Juozas tyli, žiūri sau po kojomis į kankorėžius.

— Tai ką gi tu renkiesi? — po kurio laiko vėl jį užsipuola Albinas. — Čia principinis dalykas. Atsakyk: gėrį ar...

Juozas apmaudingai vypteli: nesuprantąs, kaip čia galima pasirinkti, be to, daugelį jo poelgių apsprendžianti kažkokia kita, giliai viduje tūnanti būtybė, ir apskritai, ką reiškia, ką žada toks žmonių dalinimas, grupavimas. Beprasmį stumdymąsi, grumtynes, nenorą kitus suprasti, gilintis į jų poelgius...

— Va dabar tu man aiškus, kaip nuluptas, — sako Albinas. — Tu bailys, tu eisi į visokius kompromisus, nuolaidžiausi, išsisukinėsi, teisinsies iš kailio nerdamasis.

— Jeigu nuluptas, tai ir nertis nebėra iš ko, — sako Juozas.

— Ko dabar pyksti? Pats prašei: imti kokią vieną mintį, tendenciją ir plėtoti ją iki galo. Štai aš tau ir išplėtojau, nebepatenkintas, a?

— Čia kraštutinumai, — ima gintis Juozas. — Jie man padeda ieškoti... — jis nutyla, dairosi į medžius: tiesus, kreivas, kreivas, vis kreivi, savaip išsilankstę, išsikėtoję.

— Ko gi tau padeda ieškoti, ko? — Albinas įbeda į Juozą šaltas, tiriančias, gal jau ir niekinančias akis. — Na, pasakyk, ko tyli? Vidurio? Taip? O žinai, kas apie vidurį šnekama, žinai? Tai va: tau reikia tik trupučio, šiek tiek. Tau, Rimantai, irgi. Abu jūs tokie.

— Na ir kas? — nepakeldamas į Albiną akių, sako Juozas. — Kas čia bloga? Tačiau ir to trupučio aš kol kas nerandu. — Jis žiūri į gležną sedulėlę, paskui pamato dar vieną medį, ar ne beržiuką, toli, į pačią galulaukę, išklydusį.

— Rasi, nenusimink, abu jūs rasite, — ir Albinas nutolsta su savo šviesiu atbrizgusiu palteliu, nuplevėsuoja palei upę. Draugai nulydi jį akimis, stovėdami šalia. Paskui, labai jau draugiškai, beveik kaip sąmokslininkai, šnekėdami, tapšnodami vienas kitam per petį, patraukia iš paskos. Kartu jiems saugu ir šilta. Pušų viršūnėmis besiritančio vėjo gūsiai juos dar labiau suartina.

— Jeigu dabar kas mums kelią pastotų, duotum, a? Och duotum! — sako Juozas.

— Suplėšyčiau! — sako Rimantas ir staiga, atsigręžęs į Juozą, paklausia: kaip jis, Juozas, manąs, ar nereikėtų tą Maldoniuką pamokyti. Kaip reikiant. Kad atsimintų. Visą amžių žinotų. Ko jis iš mūsų visą laiką tyčiojasi, kas mes jam?

— Et, — moja Juozas. — Jis nesityčioja. Jis toks yra. Tegu eina savo keliu, pažiūrėsim.

— Žiūrėti čia nėra ko, davei į marmūzę, kad aprasotų. Svolačius, — pasigręžia į Albino namus, pro kuriuos jie kaip tik eina: už rausvos aprūkusios lempos apšviesto lango šmėsteli Albino siluetas — nešasi knygą, iš paskos nuslenka jo motina, gal valgyti jam duoda, ar ką.

— Valgyk, Albinuk, valgyk, tu gi alkanas, valgyk, vaikeli, valgyk, — mėgdžioja ploną Maldonienės balsą Rimantas. — Vaikelis, mano vaikelis, Albinukas, caca, oho mano Albinukas, o tas Albinukas tokius ragus išsiaugins, kad pati nebežinos kur lėkti. Tokiam davei į marmūzę, ir baigta. Tada jam aišku bus, ką mes renkamės.

— Labai jam tada bus viskas aišku, — atsišaukia iš vaikystės metų pats save ironizuojantis Juozo balsas, kai jie eina pro Maldonio pirtelę išsikišusiais rąstų galais; jos stogą skalbia lietus.

— Ar tu matai, — sako Rimantas, — kokius Maldonis paliko galus? Fu, fu! — prunkštauja purtydamas abi rankas. — Gerai tavo dėdė Konstantas ir sako: Maldonio nesuprasi, čia žmogus, bracia...

Bepigu Rimantui — niekas nesišaipo iš jo tėvo, bepigu jam, sočios, padorios šeimos vaikui. Užtat Juozas, toldamas nuo Albino namų, vis pasigręžia, žiūri į aklinoje, kažkur garmančioje pavasario tamsoje šviečiantį žiburį Albino lange.

Tai tebuvo pradžia ilgų jų nesantarvių, visa ko pradžia. Pirmosios atakos, pirmieji smūgiai, pirmasis nerimą keliančios prarajos dvelktelėjimas.

Vėliau to pavasario gausmas, siautulys pasigauna ir Juozą. Kažkas sujuda jo viduje: nubilda su ledais, glusteli su vėju prie atšlaičių, sukedena karklų šakas, glosto, myluoja, žadina, kviečia, spurda gležnu, tačiau nekantriu daigeliu, ištroškusiu saulės, atgriaudi pirmosiomis perkūnijomis, vartosi puriuose debesynuose. Vaikščios jis papieviais, spardydamas ir vartydamas kvepiančius ajerais, maurais, dumblu sausus sąnašynus, apžiūrinėdamas, ką sunešė potvyniai, ką išvertė, ką išgraužė, pjaustinės medžių kamienuose vardus, skydus, susikryžiavusius kardus bei valstybių herbus, žiūrės į neršiančias žuvis, į liulančius liūneliuose varlių ikrus, keiksnosis. Ir puvėsių kvapas, ir sūkuriuojančios vandenyje žolės, ir aitrus šiltas bundančios žemės kvapas bus jam prisigėręs kažko moteriško, geidulingo. Visur jaus Nijolės buvimą, jos akis, ir spurdantis, plazdantis virš dirvonėlio drugelis, baltutėliai, kvapnūs viržių žiedai, visa jam primins ją, siesis su ja, papildys ir galbūt įkūnys jos grožį. Ji atšlamės prie jo su pavasario vėju, ji, visur esanti, savo nesuprantama, paslaptinga, begaliniai gera esybe visus garsus, kvapus ir daiktus sujungianti į vieną, ji, ir nesugaunama, ir visa aprėpianti.

Su Albinu jie daugiau nė nesikalba. Kaip priešai. Tik dėbt dėbt vienas į kitą. Kartą Juozas jį stumtelėjo, Albinas smogė alkūne, tačiau buvo bemat patiestas ant grindų.

— Šunsnukis. Nemaniau, kad esi toks šunsnukis, — pakartojo kemsynės Gintauto žodį Albinas. — Tfu, nusispjovė, ir Juozas už jo nugaros pamatė plačiai išsiviepusį, triumfuojantį Gintauto veidą.

— Žinai, kas tu toks? — pasakė šis. — Kiaunė, — ir, pamėgdžiodamas ne tiek kiaunę, kiek voveraitę, gliaudančią kankorėžius ar besiprausiančią letenėle, nušokavo tarp suolų.

Juozo paauglystės metų dienoraštyje gausu tokių pastabų:

“Skaičiau ligi vidurnakčio. Kai išėjau kieman, šviesa Albino lange tebedegė. Kažkur griaudėjo, krėtė amalą. Oras buvo tvankus, net dusino. Skaitydamas užmigau. Prabudęs apsiprausiau šaltu vandeniu, vėl bandžiau susikaupti, bet miegas tiesiog lipdė akis.

Tai buvo lenkų rašytojos Ožeškienės knyga “Mužikas”. Romantinis fonas, sodrūs realistiniai potėpiai. Iškelia paprastą liaudies žmogų, parodo jo dvasios kilnumą. Labai įtikinantys epizodai...” (Išvardija tuos epizodus.)

Jis labai kremtasi dėl kiekvienos nesėkmės. Instinktyviai pamėgdžioja savo draugus. Antai pirmūnas R. S. turi įprotį (ar defektą) atsakinėdamas pamoką ilgai šnypšti, kol ištaria garsą “s”, ir raukyti kaktą. Tokius įpročius perėmęs ir jis, Juozas. Keista, bet vos pradedąs taip tarti garsą “s”, visa staiga prisimenąs, atsakinėjąs nė kiek ne blogiau už R. S.

Suplėkęs rudenio aitrumas, pūvančių lapų kvapas, kurmių išvarpytos pievos, šaltas, tamsus, parudavusias kranto žoles skalaujantis vanduo, — kur dabar saulėtos jo vaikystės brastos, kur žuvys, spurdančios tėvo tinkle, kur jo balsas, aidintis pievoje, kam jis čia bereikalingas, kas jis yra nejaukiai rudens dienai, pūškuojančiai kaip lapais aplipęs ežys, uostinėjantis dar šiltą žemę? Retkarčiais vėjas pūsteli deginamų palaukėse bulvienojų kvapą, betgi vėl: maišais apsigobusios moterėlės, rankiojančios arkliašūdžius, nuobodžiaujantys galvijai, nušiurę arkliai, pavalkų numuštais pečiais, nuolankiomis galvomis, kurias pakelia vos prisiartini — tik mauk jiems kamanas.

Išsilaužęs lazdą, skverbiasi pro brūzgynus, daužydamas kelią pastojančius medelius. Pasimaišytų jam žvėris ar priešas — bemat patiestų. Toks jėgų perteklius, net veržia gerklę. Tai jo kardas, jo vėzdas. Tenai, kur neįžengiamos girios, nuklotos pūvančiais medžiais, kur neišbrendamos klampynės ir palios, kur brovėsi kalavijuočių pulkai!.. Gal dar aptiks kokius jų pėdsakus?..

Kur tik jo negena nerimas, ko jis tiktai neieško! Jau nebe tas žvitrus berniūkštis, landžiojęs kitados po krūmokšnius, berniūkštis, galėjęs valandų valandomis, viską užmiršęs, tyrinėti šiaudeliu kokį vabalėlį, rankioti kiaukutus, stūgauti užėjęs lapės ar barsuko olą. Nuo kažko jis beviltiškai atitrūko, kažkas atstūmė nuo savęs, bet dar nepasakė kodėl, ko iš jo nori, ko jam stinga, ko turi ieškoti.

Grįždavo aplipęs voratinkliais. Susidūręs su tiriamu tėvo žvilgsniu, lyg šuo dūlindavo šalin.

Reikia kartą susitaikyti su mintim, kad ilgos distancijos ne man, konstatuoja sau Juozas, esu per sunkaus sudėjimo. Albinas parodė, kaip bėgu: “Va šitaip, atsilošęs, kojas į šalis mėtydamas”. Vaizdas iš tikrųjų nekoks.

Apžiūrinėja save veidrodyje. Apvalūs pečiai, neblogai išsivystę krūtinės ir rankų raumenys, storas, išpampusiomis nuo ilgos treniruotės venomis kaklas... Kartais savimi nusivilia, kartais lieka visiškai patenkintas — nelygu kokiomis akimis žiūri: nusivylęs ar tikėdamas, jog jame slypi kokios neįspėtos galios ar sugebėjimai. Kokio patvirtinimo ieško, tokį ir randa. Sakoma — baimės akys didelės; bet gal akys didelės ne vien baimės: kiekvienas stiprus jausmas turi dideles akis, ir ne vien akis...

Persibraukia per suprakaitavusią kaktą, pečius — prakaitas bėga čiurkšlėmis. Paskui vogčiomis žvilgteli į save. Kaip vežiman įkinkytas arklys, dėbčiojantis per lanką į vežėją ir telaukiantis, kada jam užtvos lazda. Dar nė pats nežino, kaip jis pasielgs — spyriosis, vietoj sustos ar eis lėtu žingsniu kaip ėjęs, nepaisydamas šeimininko grūmojimų. Viena teaišku — žingsnio jis tikrai nepaspartins, kad ir kiek lupamas. Tegu džiaugias, kad velka tą vežimą. Štai ką jie turėtų suprasti.

Bet tuo pačiu antrininko akys tarsi gręžiasi į jį ir klausia: ko tu iš manęs nori? Už ką taip plaki?

Metafora. Vadinasi, iš dalies jis, Juozas, — ir tas arklys, ir šeimininkas? Vienas dviejuose asmenyse... Koks palyginimas, stebisi. Ar daug jis čia paaiškina?

... Tai esą panašu į kopimą neregimais laiptais. Tačiau nors ir kiek vienu kartu užkoptum — kitu visuomet reikia pradėti iš naujo.

Kad ir koks tobulas, spindinčiu veidu sugrįžtum iš Ten, tikrovė visa išsklaido, sujaukia. Gyvenime niekad neįstengi būti toks geras, kilnus ar išmintingas, koks galėtum ar norėtum būti. Tėškiesi į tą pačią balą kaip visi. Nemato, nepastebi tavo pastangų, gal niekam to nė nereikia, nes niekas tavęs šioje nelygioje kovoje nepalaiko. Kur tau — dar pašiepia. Ko stovi? Dirbk! Aprėks, jeigu nepaklausai, išbars. Jiems nepatinka — dirbti trukdai, laiko jie neturi, nemėgsta tokių skaisčiaveidžių, tokie jiems visur užkliūva; nors niekam nepriekaištautum, vis vien esi lyg priekaištas, lyg rakštis panagėj.

Atsitinka, kad ne iš karto atpažįsti save kokiame netikėtai išnirusiame veidrodyje. Koks jausmų sąmyšis! Čia ir neaiški baimė, ir nerimas — o gal kokį defektą, ką labai nemalonaus pamatysi? Artiniesi prie savo atspindžio instinktyviai, taisydamasis drabužius, nesąmoningai stengiesi ką nors patrauklaus, tik tau būdinga, prie ko jau esi pripratęs, pamatyti, paskui, lyg teisindamasis, nužvelgi save skvarbiai, reikliai, sakai guosdamasis: “Tai tik šiandien aš toks... o jeigu pasitempčiau...” Kažko tu savyje nenori pastebėti, nuo kažko nuolat gręžiesi, kažką dailini, bet vos tik sau pasakai: “Čia ne aš”, vos tik į save meti žvilgsnį lyg į pašalinį, tuoj apima kažkokie pagiežingi jausmai — tas įdiržęs sprandas, tos akys... Nori prasilenkti, praeiti... — Tu — tai ta karšta, gyva atmosfera, amžinai tave gaubianti, tu tas, kurio niekad nematai... Šimtus tavo atspindžių tiesia kiti. Vienus nustumi su įtūžiu, sudaužai, į kitus žvelgi gėrėdamasis, bet visi jie kitokie, kreivi. Tad kas tu?

...Žengia kareivis gretoj. Kaip šauniai kerta koja. Maršai, gėlės, susižavėję žvilgsniai — argi ne jam visa skirta?

Ką ir galvoti apie priekyje žengiantį generolą surauktais antakiais!..

Ateidamas pas tave, jis atsineša ir savo kaltę, netgi tą, kurią gamta motina ar atsitiktinumas užvertė ant jo pečių, bet ten regi ne tą jo naštą, ne lemtingąjį atsitiktinumą regi, o tai, kad jis kažko nepavelka, kad jis toks... Elgetas ir paliegėlius mes pernelyg toli atstūmėme nuo savęs, nuo savo sąžinės, patikėjom juos visokių instancijų globai... Ko gero, mes ir visą savo gyvenimą joms patikėsime, jos tvarkys mūsų meilę, mokys, kaip turime elgtis; vis dairysimės į jas, laukdami užtarimo, tiesos...

Paskui prasidėjo meilė. Bet tegu apie ją papasakoja išgeltusi Juozo dienoraščio skiautė.

“Prie Mildžiaus šilelio kasėme bulves — buvo talka.

Nuo kalvelių atsiverdavo klevo lapais nuklotas mūsų kiemas — lyg niekas ten nebegyventų, tvartelis vėjo pašiauštu stogu, sukrypusios tvoros; iš čia buvo matyti ir krūmais apaugusi upės vaga, į šiaurės pusę nusidriekiančios pievos, — man norėjosi, kad ji dirstelėtų į jas ir nusistebėtų — kaip čia gražu! Visą laiką aš jiems rodžiau tuos vaizdus, tačiau nieko ypatinga jie ten nepastebėjo: nei barsukų urvai, užgulti lazdynų krūmų, nei sunykęs galulaukės ąžuolas, nei giliai į pakalnės molį įsipjovęs keliūkštis, nei pievos — niekas jiems nedarė įspūdžio.

Kiek atsilikęs nuo mūsų, darbuojasi būrelis moterų — Vizgirdienė, Kaušpėdienė, Konstantienė... Visas nustelbdama, šūkalioja mano pamotė. Be Albino ir Rimanto, niekas daugiau jos nepažįsta. Prie bulvių kapčiaus stoviniuoja Vizgirda, Kazimieras, Konstantas...

— Tu ten gyveni? — staiga paklausė Nijolė, rodydama į tą pusę, kur kyšo mano klojimo stogas, apsuptas tėvo nupjaustytomis klevų viršūnėmis (aną žiemą nušalo).

Nenorom linktelėjau. Paskui vis žvilgčiojau galvodamas, kas jai ten galėtų patikti.

Už mūsų nugaros retkarčiais pasigirsdavo toks alasas, kad išgąsdinti varnų pulkai pakildavo iš medžių ir ilgai krankdami sukdavosi palaukėse. Akies krašteliu vis dirsčiojau atgal — nesinorėjo, kad moterys su mumis susilygintų, tada iš visų pusių tik ir girdėsi: Juzuk, Juzuk, dar kuri Juzuliuku pašauks, ir pirmoji vardą ištars pamotė — man labai nepatinka, kai kas iš savųjų pašaukia mane vardu pažįstamų akivaizdoj. Kažkas globėjiška, perdėm meilu skamba jų balsuose, kas išduoda mane, apnuogina, sakytum jie mane savintųsi, sakytum rodytų mano gyvenimo skurdą, menkystę. Aš iš niekur, aš esu giminingas kam tik nori, tik ne jiems, savo artimiesiems. Štai koks aš! Tikras pasakos riteris, ar ne? Bet visą laiką tik ir girdėjau: “Ut, Daukinčiokas... Žiūrėk, Daukinčiokas!” — šūkčiojo moterys už mūsų nugarų. Užteko to “ut”.

Turbūt juokingai atrodžiau iš šalies: pasiraitojęs kelnes, vis besigretinantis prie vyrų, Algimanto, Augusto, tampąs sunkiausius bulvių maišus. Kazimieras man davė arklį. Kai privažiavau prie jų stovėdamas ratuose, Albinas susijuokė:

— Žiūrėk, tu jau viršininku pasidarei.

Susėdusios ant kapčiaus moterys uždainavo. Vedė Konstantienė, jai pritarė Vizgirdienė, Kaušpėdo Marija... “Būdavo, grėbiam ar dainuojam...” — skardeno jos, atkraginusios burnas, neteisingai kirčiuodamos žodį “būdavo”, ir tas “būdavo”, išdaužtas iš jų burnų, ištiško popiečio laukuose kaip saulė, valkstoma kvapnių ir šiltų bulviakasės ūkų. Išdainavo visas, kiek mokėjo. Reikės kada užrašyti. Juokdamosi vis žvilgčiojo į atokiai stovinčius savo vyrus, lyg klausdamos, ar tai čia tie šaunus, dainose minimi berneliai. Kreivi, apsmukusiomis kelnėmis, lyg apduję nuo dainų, kurių žodžius atnešdavo šiltas, pūsčiojantis iš pamiškės vėjelis, jie stoviniavo prie kapčių.

— Va kad stovi, — šūkaliojo jos kvatodamos. — Tu į manąjį pažiūrėk, — kumštelėjo Marijai Vizgirdienė.

— Ale ne geresnis ir mano, — atsakė ši, ir Vizgirdienė pasilenkė prie jos ežios (dabar kasė vieną abi).

— Dabar jūs padainuokit, — po kiek laiko pratarė kažkuri.

— Juozai, pradėk, — ragino mane Vizgirdienė, pridurdama, kad aš gerą balsą turįs. Nors skradžiai žemę prasmek. Man labai nepatinka ką nors daryti paragintam. Nenorom pradėjau niūniuoti, vienas kitas balsas bandė pritarti, nesisekė — ir nutilo.

Moterys ėmė kvatoti. Garsiau už visas juokėsi pamotė, linguodama, spausdama tarp kelių rankas ir purtydama galvą. Net Vizgirdienė paklausė, kas gi čia taip juokinga.

— Oi dieve, argi tu nematai? Nors mirk iš juoko. — Ir vėl ėmė linkčioti.

Paskui keturiese — Nijolė, Janė, Albinas ir aš — nuėjome į drebulyną. Aptikau baravykų pulkelį.

— Suverk ant siūlo ir pasidžiauk palangėj, — pasakė Albinas. — Žiemai turėsi.

— Pats savo išpuvusioj palangėj pasidžiauk, — atkirtau.

Paraudo kaip vėžys.

— Tik jau čia nepradėkit... — sudraudė Nijolė. Sukūrėme laužą. Netrukus visa pamiškė pakvipo dūmais. Laužydamas medžius ir kriuksėdamas, miško tankumynu pralėkė šernas. Nijolė sėdėjo prie laužo įbedusi akis į ugnį, ir liepsnos atšvaitai žaidė jos švelniame veide.

— Žinot ką, vaikai? — ūmai pratarė, rūpestingai patempdama sijonėlį. — Eime geriau į pievas.

Nusileidome pro barsukų uolas, pasukome į riešutyną. Sviro šermukšnių kekės. Šilelis mano buveinė, namai.

— Geriau mus į namus pakviestum, — pasakė Albinas.

— Tikrai, Juozai! — šūktelėjo Nijolė.

Tylėjau.

Janė su Albinu kiek nutolo. Mačiau, kad jis nuolatos taikosi uždėti ranką jai ant liemens. Tokiomis akimirkomis jis pasidaro iškilmingas. Toks buvo ir bulvių ežioje, kai persikreipęs vilko jos krepšį. Tik ji dirbo tingiai, negrabiai, it nesavomis rankomis.

Važiuodami mašina dainavome, ir obelų šakos daužė mums per galvas... Prie kūdros mergaitės ilgai mazgojosi rankas ir kojas. Kažkokio aitraus gerumo buvo kupina ta diena. Nesinorėjo skirtis.. Kaip suartina tokios akimirkos! Mokykloje mes santūrūs, baltomis apykaklėmis... Tas pirmūnas, tas atsilikėlis... O dabar visa tai sutrupėjo lyg kokie lukštai... Vis matau Nijolės rankas, plaunančias bulves, kaip ji pasilenkia prie kūdros... Čia nebuvo nei pirmaujančio, nei atsiliekančio, jokių išskirtinumo ženklų. Gal dėl to ir Albinui, ir Marytei darbas nepatiko: čia jie liko kitų šešėly.

Ji kiekvienoje mano minty — jos balsas, jos akys, jos drabužių šlamėjimas, juokas, vis girdžiu ją, matau, negaliu atsiginti paikų svajonių. Aš gi jos vertas nesu... Gal todėl savo jausmus slepiu kiek įstengdamas.

— Didysis aktorius, — sako Albinas. Kiaurai jis mane permato...”

GIRDŽIU TAVE, ĄŽUOLE

[1]

Mėnesiena, žiogų čirpavimas, lakštingalos... Bet greitai visa nutils, kadangi iš vakarų artinasi audros debesys. Lyg įkaitinti uolų luitai jie garma vienas per kitą. Erdvė pritvinkusi ozono, grėsmės ir ilgesio. Tarpais tolimas dangus ties horizontu nušvinta dusliu raudoniu — amalą krečia. Tyliai tie žaibai prasideda, tyliai ir gęsta. Tačiau po jų subilda perkūno ratai, sublyksi žaibų botagai. Šit ką tik tvykstelėjo žaibas, tarsi didžiuliais, išklaipytais pirštais apimdamas visą audrotą padangę: menkiausias debesies iškilimas žymu, menkiausias įdubimas ar sujudėjimas. Gęstančio žaibo šviesoje spėji pamatyti ir jų veidus. Vienas tamsaus gymio, grubokų bruožų, apvalus. Tai Rimantas. Antrasis pailgas, didelėmis ryškiomis akimis, Juozas. Trečiojo veidas jau skendi tamsoj. Iš tamsos, iš pratiso miško ošimo girdėti jo balsas. Jis skuba kažką išsakyti ir bijo, kad nespės: bet kurią akimirką gali sušniokšti audra; tą balsą užgožia pleišėjantys žaibai.

Sunku įspėti, kas skamba Albino balse. Gal koks skundas, perspėjimas ar ilgai nuo visų slėpta paslaptis. Ne tiek jiems, čia esantiems savo draugams, jis šneka, kiek kažkam tolimam, išmaningesniam už juos, galingam, kuris vienintelis jį, Albiną, tesupranta. Išklausys anasai tuos skundus, ir bus kažkam apie jį, Albiną Maldonį, gabų vaiką iš Užpelkių, pranešta. Ir bus jisai kažkur pakviestas. Kažkur jis jau yra laukiamas išskėstom rankom. Kas žino, gal net garbė jo ten laukia. Vienoje pusėje jo gimtųjų namų padangė, laukai, skurdūs vaikystės keliūkščiai, kitoje rūškanas rytų skliauto dangus, kiti, platesni, gal net asfaltuoti keliai, miestai... Ilga turėtų būti jo kelionė. Širdyje jis prisiekė, kad visa, ką čia patyrė ir matė, prisimins. Tačiau kai kas čia jį vadina atskalūnu. Laikraštyje jis yra aprašęs savo ginčą su tėvu dėl religijos; rašė apie vagystes ūkyje, apie naujojo kelio tiesimą, apie klubo-skaityklos statybą, net apie senosios bibliotekėlės girtuoklį vedėją. Tose korespondencijose ir Kazimiero su Konstantu vardai paminėti, su geriausia intencija pacituotos kai kurios jų mintys.

Bet Albiną jau gerokai išpaikino pagyros. Įdėmios kaimiečių akys, kurios tiek težiūri, ypač sendamos, kad visa rūšiuoja, gretina, kaupia visokius pastebėjimus, seniai pamatė, kad jis per daug teikia reikšmės sau, pasipūtęs, nė negirdi, kas jam sakoma… Juozas esąs kitoks: žmoniškesnis, sutikęs visus prašnekina...

Vėl plykstelėjo žaibas, ir dabar jie iškyla lyg koks skulptūrinis ansamblis: priekyje stovi Albinas, glustelėjęs į jo pusę, palinkęs pirmyn — Juozas, toliau — Rimantas. Jie gal kiek pozuoja kažkieno neregimoms akims, bet čia tiktų ir tamsus, išdrikęs, plaikstomas smarkių vėjo gūsių drabužis, nes kažkas audringa, neramu yra jų sielose. Visų veidai kupini susižavėjimo ir ekstazės, kuri trumpą minutėlę juos suartino. Paskui vėl prasidės įprastinės varžybos. Albinas visur nori pirmauti. Jeigu kas pabandys jį nustelbti, bus nustumtas, išjuoktas. Nori, kad jam pasirodžius būtų garsiai ir įspūdingai ištarta jo pavardė.

Tikriausiai jo laukia aukšti rūmai akmeniniais laiptais. Daugybė ten lūkuriuos tokių kaip jis, glaustysis prie senų statulų ir kolonų. Ne kiekvienas bus iš karto pakviestas į vidų.

— Tu šįmet nestoji į aukštąją? — klausia Juozą Rimantas.

— Ne. Noriu dar čia pagyventi, padirbėti, pasidairyti. Gal po metų, kitų... Jo balsas kiek suvirpa. Albinas šypteli.

— O aš į jūreivystės mokyklą, paskui — į jūrą, — Rimantas apveda akimis plačią audrotą padangę. Ten, vakaruose, jo jūra: krinta į ją uolų luitai, lekia laivų skeveldros, švyti gaisrota padangė, ir verda kunkuliuoja įkaitęs vanduo. Paskui stoja tokia tyla, kad girdi, kaip šlama Leviatano fontanas, kažkur lyg ir sirenų balsai nuaidi, ir stovi denyje kapitonas, prisidėjęs prie akių budrų žiūroną, stovi jūreiviai, laukdami jo komandos. Argonautų keliai. Jis išvys Gibraltaro krantus, perplauks Barenco jūrą, apsuks Horno ragą, išvys Konstantinopolio bokštus, jo žingsniai aidės tūkstantmetėmis Stambulo ar Atėnų gatvelėmis, išklotomis pajuodusiais akmenimis. Toli jis nuklys nuo šio krašto su šieno kupetomis, žemu tėvo gryčios slenksčiu, siauručiu, maurais aptekusiu upeliūkščiu...

— Apie ką tu užsigalvojai?

Juozas tyli. Staiga prisiminė, kaip kartą viduržiemy ant sietuvos jį apėmė toks jausmas, tarsi Šiaurės ašigalyje būtų atsidūręs; pripuolęs prie pusbrolio Algimanto, ėmė šnekinti.

Klausia Albiną, kur šis stosiąs.

— Aš jau sakiau, — taria pastarasis.

Netrukus Albinas vaikščios miesto gatvėmis, lankys koncertus, bibliotekas, bet ten dažnai jam prieš akis iškils sraunios vaikystės brastos ir skardžiai; stoviniuos kieme motina, skaitys išgeltusią knygą mažas vaikas žirklėmis iškandžiota galva, burnos tėvas. Ko tas vaikas ieškojo? Ko vylėsi? — klaus tokiomis akimirkomis save. Skaidrus bus tas atsiminimų sluoksnis, pro kurį jis regės pasaulį.

Bet tai atsitiks kiek vėliau, kai jau bus išvarstytos visos durys, kai pamatys, kad niekas jo ten per daug nelaukė. Pyks, trankys durimis, tebesivildamas surasti savąją teisybę. Jis visą laiką liks vaikas, ieškantis rankų, kurios pamojo jam dar tada, kai visai mažutis sėdėjo apskretusiame motinos glėby. Jis reikalaus. Daug kur jį sutiks su pašaipa. Žmonės traukys pečiais nesuprasdami, ko jis ieško, ko nori. Jausis suvedžiotas, apviltas, nes niekur nesuras to Anonimo, mintis apie kurį bus persmelkusi visą jo gyvenimą ir darbus, Anonimo, kuris kitados jį kvietė, bet nedavė tikslaus adreso.

Maždaug tokiais žodžiais Juozas nupasakojo Albino odisėjas mieste.

— O tave, Juzuk, iš karto fermos vedėju paskirs, — sako įsižeidęs Albinas.

Ne, jis nemanąs, kad iš karto, nors ką gali žinoti, tvardydamasis šneka Juozas, bet neištveria neįgėlęs:

— Tu manai, atvažiuosi į fermą su bloknotėliu, kad apybraižą parašytum?

— Nesidžiauk, apie tokius kaip tu nerašysiu.

— Žinoma. Geresnių objektų susirasi. Tau atrodo, kad kitur laukia kažkas nepaprasta, to, kas čia yra, nė pastebėt nenori. Niekai.

— Et, — mosteli Albinas. Jis lyg kokio vėjo šuoro pagautas, šuoro, kuris nežinia kur nublokš.

Kažkas draugo elgesyje ir galvosenoje Juozui nepatinka, kažką nori nuginčyti, nuneigti, bet pats nežino kaip. Sakykim, jis, Juozas, gyvens čia, kaime, bus geras darbininkas, bet ar buvęs draugas Albinas, mėgstąs apie darbo prasmę šnekėti, matys čia kokių privalumų, ar norės su juo bičiuliuotis? Ne, Juozas Daukintis jam nebeegzistuos. Bet ko jis tiek suka galvą dėl to Albino? Kas jam Albinas? Teeina savais keliais.

Kiek apsiraminęs Juozas ima tvirtinti: žinoma, jis nesipučia, jis toks kaip visi, nė kiek ne geresnis, o Albinas norįs išsiskirti, vis deklaruojąs savo įsitikinimus. Bet kam jie svarbūs, kam svarbūs, sakyk, klausia Juozas.

— Tai už ką tu dabar agituoji? — atsigręžia į jį Albinas. — Už tuos, kurie pilka masė? Be jos nieko nematai. Individas...

— Aha! — šūkteli Juozas. — Supratau! Kitų tau kaip nėr, tik tu, visos tavo mintys sukasi apie save, o... o... — kelia balsą Juozas, lyg pabūgęs, kad nė nebeįstengs išsakyti, ką suprato. — Bet tavo šnekose vis kiti, kitiems, kitų labui. Och, kaip čia įdomu! Tu save kitiems perši vienokį, o gyveni kitaip. Štai kodėl ir tavo mąstysena tokia nenuosekli, be logikos. Och tu, och, žiūrėk tu man!.. — stebisi Juozas. — Aš ir klausiu, kodėl jam masė čia pilka, čia ta pati masė jam... Matai, kaip jis sąla ir alpsta apglėbęs kažką, vienoj pusėj altruizmas, pasiaukojimas, o kitoj — nauda, garbė. Noras aukotis, daryti gera kitam — tik poza, jam svarbu iškilti, viešpatauti, gal net būti tironu kaip jo tėvas, — užbaigia Juozas vos girdimai, tačiau Albinas ir taip jo nesiklauso: paėjėjęs atokiau, žvalgosi po dangų. — O gal, — šneka Juozas, — tik ta “pilka masė” ir yra, gal nė nėra kitokios prasmės, kitokio tikslo, tik tas, kurį ta “pilka masė” žino.

— Tave erzina tie, kurie nori iškilti aukštėliau, — apmaudingai sviedžia Albinas. — Tu jų neapkenti, bijai, kad neužgožtų tavęs.

— Aš teisybės žiūriu, o kokia gi čia teisybė?.. Och, nelengva tau bus...

— Žmogeli!.. Gal ne visi bus tokie narsūs kaip tu. Drėgnas vėjas siaudžia medžių viršūnėse, gesina žvaigždes, vėjas gena perkūnijos debesis, kad nušniokštęs lietus visa pažadintų gyvastingam rytmečiui.

— Taip, gyvenimas pats sau tikslas yra, — sako Juozas.

— Bet ir tu tuo nesitenkini, nors kitos išeities nematai. Tai kam dabar šitas pamokslavimas? Ko tu prie manęs vis kimbi? Apaštalauji. Aukokis dėl kitų, kitiems gyvenk, gyvenk, jeigu nori, niekas nedraudžia. Čia grynas tolstojizmas, ir tiek. Vygando Mirdžiaus sapaliojimai. O tu gal ir Maištu žaviesi?

— Taip, žaviuosi! Och ir suterši tu viską su savo etiketėmis, — taria po ilgos pauzės Juozas. — Tu tiesiog negali be jų. Susirandi žodyne kokio reiškinio apibrėžimą, to tau ir užtenka... O man kiekviena definicija įtartina, vienpusiška...

Albino lūpų kertelėse žaidžia ironiškos grimasėlės, bet kartu jo veidas toks, lyg jam terūpėtų audrotas dangus.

Ne pirmą kartą Juozas susiduria su kažkuo neperkalbamu, nepalenkiamu, kažkuo, kam turi priešpastatyti save. Albinas visa daro gerai pasverdamas, apskaičiuodamas, jis puikiai žino, ko jam reikia, ko ne. Nė minutėlės negaišdamas, jis veržiasi į savo tikslą. O Juozas plaukia pasroviui. Jokio apibrėžto tikslo kol kas neturi. Laiko, kurį taip tausoja Albinas, jam per akis, nė kur jį dėti nežino. Slapta Albinui pavydi.

Vėl plyksteli žaibas, apšviesdamas aukštą tarsi milžiniškas, išgremžtas duonkubilis padangę. Juozas spėja pamatyti savo namų prieangį ir šieno kupetas, sukrautas pievelėje, nes jau tada, kai kermošių atšventę svečiai kinkė arklius, tempė ant pasosčių gūnias, taisėsi lyti.

Prieš lietų, pasakė Konstantas, ilgu žvilgsniu nužiūrėdamas padangę. Jis negėrė, nedainavo su vyrais, nors visa pusdienį prasėdėjo užstalėje laukdamas, kada galės papasakoti, kaip būdamas ulonas lėkdavo su žirgu per kliūtis. (“Tik smėlis surūkdavo po kojomis. Žemė drebėjo”.) Tačiau tokiems žodžiams pasakyti progos taip ir nenutykojo, nors daug kartų buvo bepraveriąs lūpas, ketindamas įsiterpti į vyrų kalbą. Taip jis ir pratūnojo užstalėje, prigludęs prie šuoliuojančio per kliūtį žirgo, ir niekas nematė, kaip surūkdavo po kanopomis trisdešimt septintųjų metų vasaros saulėje įkaitęs Žemaitijos smėlis.

Kiek palūkuriavęs prisigretino prie brolio Kazimiero, besistumdančio su žentu, bandė juos sutaikyti, bet, atžagarios brolio rankos stumteltas, palėkėjo šalin ir keletą minutėlių taip stovėjo nebesusigaudydamas, kas atsitiko, — tąsyk ir plykstelėjo pirmasis žaibas, nutvieksdamas jo nustėrusį veidą. Kai Kazimieras smogė žentui ir klykdamos išlakstė moterys, Konstantas tik sumurmėjo: “Gražu, labai gražu yra šitaip elgtis”, — ir nuėjo sau.

Nutilo ir Kristupas, visą dieną šaukęs grėbėjėles į barus. Traukdamas vieną dainą po kitos, jis nė nepastebėjo, kaip apniuko saulėta tos dienos padangė, kaip nurimo vėjelis, švelniai judinęs baltas atviro lango užuolaidas. Džiūvo ant tvorų jo tinklai, nors dar iš ryto berniokas jam buvo sakęs, kad upė labai nusekusi, — buvo jau susiruošęs žvejoti, tačiau sutrukdė netikėtai užgriuvę svečiai.

— Šauk nešaukęs, vis vien nieko nebeprisišauksi, — pasakė Vizgirdienė.

Pritemo, užslinko debesys. Visi puolė kinkyti arklių. Konstantas pastoviniavo prie brikelių, apžiūrėjo pakeliamąsias, nesusilaikė vieno kito neperspėjęs, kad nelėktų, — nuo kalno leidžiantis gali pakeliamoji trūkti, vadelės atsirišti ar ratai arkliui kulną pasiekti... Dieve sergėk. Geriau žingine, iš lėto. Tačiau, pamatęs, kad jo patarimų niekam nereikia — brikelės išdardėdavo su triukšmu, — pasuko trobon.

— Ko taip trankaisi, kas gi yra? — paklausė pačią.

— Kad boba esi, ne vyras!

— Duok panėšėsiu.

— Eik!.. Va, kai maktelsiu ėdaluota ranka.

— Šit ir suprask, žmogau, kad toks gudrus, kas čia darosi, ko jai reikia.

Išsekė jai įkandin, sustojo kieme, apsidairė. Nusprendė, kad bus didelis lietus su perkūnija, jeigu kur tolėliau debesys neišlis, nes kol kas visi debesys vietoje tebesisukalioja. Bet ligi Šileikiškio nuvažiuoti jie nesuspės, lietus užklups ant Kebeškalnio ar prie didžiosios vinkšnos. Kiaurai permirks. Ir stojosi jo akyse vaizdai: besipilą po kojomis kibirkštys, slidinėją arkliai, virstą vežimai... Nuleidęs galvą, lyg būtų dėl ko kaltas, patraukė paskui savo pačią į tvartą. Bet čia ant jo vos neužlėkė Juozas.

— Kur tave griausmas nešioja? Ko taip leki? — subjuro atšokdamas į šalį. Kur nelėks. Jau seniai iš temstančių pušynėlių jį kvietė nekantraujantis draugų švilpavimas. “Jau ateinu!” — pranešė jis ilgu ir skardžiu švilptelėjimu, puldamas juodalksnių užgulton versmelės pakalnėn. Upės skardį pasiekė apsidraskęs ir susidilginęs.

— Valio! — šūktelėjo Albinas ir pasišokėjęs iškėlė abi rankas aukštyn.

— Gal uždainuojam?

— Galim. Jie sudainavo.

— Kur trauksim?

— Gal į Šimonių girią?

— Toloka.

— Šneki kaip Konstantas.

— Ko taip išsiviepęs? — klausia Juozas Albiną.

— Nijolės laiškelį nutvėrėm...

— Kam gi ji rašė? — Juozas visas apmiręs.

— Donatui.

Negali būti, galvoja jis, jausdamas kurčius širdies dūžius. Staiga išvysta save valtelėje: aukšti krantų skardžiai, laukiniai miškai, užlieti mėnesienos; plaka lakštingalos, šniokščia per slenksčius vanduo, šmėžauja baugūs šešėliai... Toks kitados buvo šis kraštas, į tokį atplukdė Juozą neviltis. Bet kaip visa čia slėpininga ir baugiai gražu!

[2]

— Sena yra šitos upės vaga, — prašneko kartą Konstantas, pasiremdamas dalgiakočiu (jie šienavo). — Jau tūkstančių tūkstančiai metų, kaip vanduo čia teka ir teka, dieną ir naktį, be atvangos, tu tik pamislyk. Tekės jis ir kai mūsų neliks... Matai, kokius krantus prasigraužė, kokie skardžiai. Mano senelis dar prisimena: šito iškyšulio, kur dabar šienaujam, jo laikais nebuvo, tiesiai vanduo tekėjo... Matai, kur...

Jie brido į žolę, čiupinėjo dūlėjančius kiautus ir pajuodusius akmenėlius, žvelgė į storus, žeme apneštus ąžuolų kamienus, kuriuos kitados skalavo vanduo, ir kaišiojo ten iš gelmių dideles galvas šalviai, skrodė saulėtą vandenį jų šešėliai, o ant įkaitusių bangų švelniai tūpė gluosnių pūkai.

Vėjas rideno iš plačių pievų žalumos bangas, kurios dužo čia pat, prie jų kojų.

— Žolė jau sustabarėjusi, reikia pjauti, — pasakė pustydamas dalgį Konstantas. Bet jie dar ilgai vaikščiojo upės krantu, ir dėdė vis pasakojo, kur jiedu su Kristupu ganydavo gyvulius, rodė apsamanojusius ženklus ant medžių ir akmenų, vis žadino ir žadino prisiminimus, siekiančius senelio, prosenelio laikus, ir jo žodžius kartkarčiais užgoždavo viršūnėmis atplaukiantis vėjo gausmas. Matai, kaip siūbuoja medžiai, šnekėjo užvertęs galvą. Paskui įsižiūrėjo į tolimą, tik jo akimis teregimą vieškelį, vingiuojantį ties pelkėta horizonto riba, vieškelį, kuriuo kitados, dulkių debesis keldami, į Santakas, Ąžuolyną, Dusmenis ar Pašilius dardėdavo vežimai. Ir dabar, rodos, tebežymu horizontą nugulęs dulkių ruoželis. Kokius ryškius vaizdus Juozo sąmonėje žadino šie žodžiai! Klevų pavėsyje gyliuoja arkliai su užmautais ant galvų abrakėliais, sunkus girnų ūžesys, lėtai besisukančios turbinos... Rodos, ir jis, Juozas, ten buvo, sėdėjo ant arklio prakaitu permirkusios gūnios, graužė obuolius ar kimšo kermošinius saldainius, ir siekė jį gaivus klevų šešėlis. Aš žinau... aš prisimenu, kartojo mintyse, klausydamasis dėdės žodžių.

Bet ką reiškia toks tavo Šnekėjimas, dėde Konstantai? Ką reiškia tie atsidūsėjimai, tos pauzės, atsiveriančios dingusių vasarų karštymečiais? Kas tavo mintyse, kai, imdamas dalgį, žvilgteli į tūkstančius kartų šienautas pievas? Ką reiškia, kai nei iš šio, nei iš to imi ir pasakai tokiu balsu, lyg didelį atradimą padaręs: “Senstam... Ak, senstam”, — ir, nepaisydamas skardaus savo pačios juoko, vartalioji rankas.

— Ir tu jau užaugai, — mėgsta jis sakyti Juozui. — Mane vejies... Kartą ariau prie senosios obels. Žiūriu — atropoji per vagas. Va šitoks (parodo koks), kaip pupų pėdas. Ko gi tau reikia, klausiu. Duok paarėsiu, sakai tiesdamas rankiotes prie plūgo. — Ką gi toks jo šnekėjimas reiškia? Ir kodėl jis visiems pasakoja, kaip Juzukas, klupdamas per vagas, kartą paarėt buvo atėjęs. Kodėl jis vis ieško šito vaiko veide savo giminės bruožų?

... Jis ateidavo per karščius, pakvipęs juodalksniais, paversmėmis, žole ir samanomis, pakabindavo dalgį ir eidavo į trobą užkąsti. Šienapjūtės rytais Juozą pažadindavo dėdės plaktuko kaukšėjimas — plakdavo dalgį. Sėja ir pjūtis buvo mėgstamiausi jo darbai... Jis, kuris neturėjo ko pjauti, labiausiai džiaugdavosi sulaukęs pjūties — vis eidavo į laukus pasižiūrėti, ar nebyra grūdai, ar dar ne metas dalgį pustyti, ir jo balsas būdavo kupinas nenusakomo džiaugsmo. Lyg būtų pažadėtojo sulaukęs atpildo. Iš kurgi tryško tas džiaugsmas, dėde Konstantai? Vis su našta, su rezginėmis ar undere, besidairantis į medžius, čiupinėjantis sienojus, rakandus ir daiktus, niekas čia taip nečiupinėjo tų daiktų, nemokėjo taip tarti jų vardų, išvaryti tokios pradalgės, išarti vagos, sėti...

Jo gryčioje kabo paveikslas, kur sodri kviečių šviesa, prasiveržusi pro aukštus, tamsių šešėlių gaubiamus kalnų tarpeklius, krinta ant žemėto sodiečio slenksčio. Tos šviesos užlietas prieangis, ji virpa prie basų stovinčio tarpdury žmogaus kojų. Kieme, iki pusės išsirengęs, prausiasi stuomeningas bernas, į kurio rieškučias iš ąsočio pila vandenį mergina, smaugta kaip rugių pėdas. Tolėliau, prie vartų, grūdasi pjovėjai, nešini pabaigtuvių vainiku. Antai ir šeimininkas — kviečia visus į vidų...

... Vaikas būdamas Juzukas nešdavo gėlo vandens ąsočius vyrams, kertantiems kalne rugius. Gerdavo jie godžiai, neatgaudami kvapo, smaugdami gyslotomis rankomis ąsočio kaklą, ir vanduo varvėdavo jų gauruotomis krūtinėmis. Tarp jų visuomet būdavo jo tėvas — jis paimdavo iš vaiko rankų ąsotį; būdavo ir dėdė Konstantas — pradalgį jis varydavo pirmas; būdavo Vizgirda, Kazimieras... Daug vyrų ir moterų pjaudavo kalne baltus šiugždančius rugius. Ir kartais ten pasigirsdavo jų daina...

Jie stovėjo priešais aukštą skardį, išraižytą šaltinių vandens, nuklotą išvirtusių medžių kamienais.

— Šiame skardyje mes kaitindavomės saulėje, — pasakė dėdė.

Ir mes, norėjo pridurti Juozas.

Po kojomis šiugždėjo srovės nugludinti akmenėliai, blykčiojo aštrūs verpeto ašmenys — bakstelėjęs lazda į vidurį, dugną galėtum sausu galu pasiekti.

— Ko lendi, dar įtrauks, — pasakė dėdė. — Ne vieną yra įtraukęs. Seniau, būdavo, net arklius įtraukia.

Kažin, ar čia teisybė, pagalvojo Juozas. Nebent kokį vaikigalį, kuris sausu lazdos galu nori dugną pasiekti.

Tarsi traukiami vandens sraunumo, jie ėjo ir ėjo pasroviui. Dūzgė laumžirgiai, straksėjo iš po kojų žiogai, triūsė bitelės, ir kažką sena sena minėdami gaudė siūravo karklai. Paskui, susėdę ant kranto, ilgai žiūrėjo į vandenį. Gaila, kad meškerės nepasiėmiau, — pažvejočiau, pagalvojo Juozas.

Dabar, kai jis išeina su meškere, prie jo prisigretina koks vaikas: gaudo jam laumžirgius, ieško sliekų, aikčioja, kai panirsta plūdė, ir pasakoja žado neatgaudamas, kur kokią žuvį regėjęs, — visai kaip kitados Juzukas. Tik jie retai žvejodavo meškerėmis — neturėjo kabliukų, nebuvo valo...

Sekmadieniais, kai nuleisdavo malūno užkardas ir vanduo nuslūgdavo tiek, kad brastose iškildavo graužų lopeliai, jie apsiaudavo senais kaliošais, apsikarstydavo terbomis ir per lubinus, dirvonėlius, pašilius patraukdavo link Baltosios pakriūtės, gąsdindami einančias į bažnyčią moterėles ir pririštus pakrūmėse galvijus. Nusiritę karštu Baltosios smėliu, atsidurdavo gaivalingoje upės tėkmėje. Per dieną netildavo jų balsai.

— Vyrai, tik pažiūrėkit, kokią išvilkau žuvį!

— Būta žuvies.

— Ne, tu pažiūrėk, su savo palygink.

Prisiploję prie akmenų, palindę po karklais, stenėdami ir pūkšdami, jie traukdavo žuvis.

— Eikit čia, žiūrėkit — koks lydys!

— Ša, nutilk, ko visą laiką plyšauji — žuvis išbaidei.

Saulė varsto juos ugninėmis strėlėmis, plikina nugaras, pečius, ir jeigu kas užlašina vandens — spygteli kaip nudiegti. Susidraskę, aplipę voratinkliais, viską pasauly užmiršę... Tik retkarčiais juos pritildo Kristupo ar Kazimiero balsas — užsiglaudę už alksnių, vyrai dairosi, kur žuvingesnės vietos, kur galėtų tinklą užmesti.

Nugaras jie ištiesdavo tik vėsų vakaro prisilietimą pajutę, kai šviesa, jau nebepasiekianti brastų vandens, mirguliuodavo tarp serbentų ir aviečių krūmų. Tada parodydavo vieni kitiems savo žuvis, nusiplaudavo veidus, rankas.

Tačiau Juzukas tebegaudydavo savo žuvį.

— Užteks, rytdienai palik, — būdavo, plėšia nuo akmens žvejį Vytautas.

Juzukas net tirta — lūpos pamėlusios, dantis ant danties nesueina.

— Tegaudo, — sako Algimantas. — Vijosi ją ligi Šventosios, tegu pagauna.

— Tu pats ją čia atvijai... Va šitokia! — šaukia lėkdamas per žoles Juzukas.

Aplipę serbentų krūmą, jie pilasi į burnas uogų rieškučias. Saulė, pasigailėjusi savo vaikų, stabteli minutėlę virš miško, kiek pašildo, apdžiovina rūbus. Jai nusigręžus, patraukia namo. Pirmasis žengia Algimantas, gunktelėjęs, prakaulus, plonakojis. Šalia lapt lapt Vytautas, putlus rubuilis su intapu po kairiąja mente. Vos atgaudamas kvapą, prie jų puldinėja Juzukas, pamėlynavęs iš šalčio. Tokį vaizdą sekmadienių pavakariais dažnai regėdavo kaimo moterys, melžiančios pievose karves.

Pakeliui visi užsukdavo į Kristupo sodybą, kur Juzuko tėvas su Kazimieru dalindavosi laimikį.

— Griausmas, kokia netikus žuvis, vienos šiukšlės, — sako Kazimieras. — Tie varliai baigia visas suvyti į Šventąją.

— Netrukus jos pradės keliauti sausuma, — atsiliepia juos apstoję “varliai”. — Skraidyti išmoks. Tiek siaubo su savo dubinais joms įvarot — visos pergąsdintos, kur ir dėtis nebežino, į graužus lenda.

— Ką čia, snargliau, bliuzgiji, eik šalin, — užsimoja spurdančiu žuvelioku Kazimieras.

— Cha cha cha! — trim skambiais intervalais nusikvatoja Konstantienė.

— Še, gaudyk!.. Och, ešerys!.. Dar gyvas, — meta Kristupui žuvį Kazimieras, ir ešeriukas, vos beįžiūrimas prietemoje, suplazda suspurda lyg šikšnosparnis, aptėkšdamas juos smulkučiais vandens lašeliais.

Kiemuose jau dega ugniakurai: moterys kaičia bulves, ruošia žuviai keptuves, ir laižosi prie žvynais aplipusių akmenų tupinčios katės... Pokšt, pokšt — tai sproginėja po vaikų kojomis žuvų pūslės...

[3]

Tačiau dabar stovi Juozas prieš draugus it drugio krečiamas: visos jo pergalės, sportiniai pasiekimai, atkaklumas, valia, jėga — visa perniek. Jis perdėm akylas savo nesėkmėms. “Tai vis dėlto... šit kaip, — kužda jis sau. — Aš taip ir maniau... aš žinojau...”

— Ko ten dantimis kaleni? — klausia Albinas. — Eikš. Juozas išnyra iš šešėlio, tiesia ranką...

— Duokit...

— Ką?

— Duokit tą laiškelį.

Abu jo draugai sutartinai nusikvatoja. Juozas dairosi į debesis, klausosi vėjo. Albinas šypteli.

— Meluojat! Meluojat, šunys!

— Žiūrėk, ar tu matai, — kumšteli Rimantui. Juokingas Albinui Juozas. Juokinga, kad nuo menkiausio žodelio jo veidas persikreipia, lūpų krašteliai ima trūkčioti. Akmenėjantis, šąlantis, grumbantis, ankštu išaugtiniu švarkeliu, jis praeina pro visa. Kažkas surakino lūpas, sukaustė judesius.

Kol išpila devyni prakaitai, jis plūkiasi su štanga, bet kas iš to? Gal tegu geriau apie jį papasakoja žvitrus teniso kamuoliukas, nuzulintas jo delnų skersinis, prakaito prisigėrę sportiniai marškinėliai, startukai ar ilgi ginčai su draugais, kai teisybė būdavo jo pusėje; tepapasakoja apie jį vėjo gausmas, saulėlydžiai. Kas nors tegu papasakoja apie jį, tegu išvaduoja iš piktų burtų.

— Keistas tu, Juozai, — sako Albinas.

— Koks?.. Koks?..

— Ko amsi, lyg būtum nenugirdęs? Keistas, sakau.

— O tu, manai, ne keistas? Zubriji ir zubriji per naktis. Kada tik išeinu laukan, vis matau žiburį tavo lange. O atėjęs mokyklon, visiems šūkalioji: “Parodykit, kas užduota. Nė vienos pamokos nesimokiau, nieko neskaičiau!” — šauki plėšdamas iš rankų vadovėlius. Tegu ir neskaitei, bet kam taip klykti visiems apie save? Kam čia galvoj — mokeisi tu ar ne? Kodėl tu taip nori pasirodyti, kad esi toks gabus? Kokį mitą apie save nori sukurti? Vis aš... aš!

Spyris į krūtinę, ir Juozas galvotrūkčiais nulekia nuo skardžio. Netrukus išsitiesia ir Albinas. Rankos kryžium, tik kojomis tabaluoja ir urzgia.

— Dar pasakyk!.. — šaukia Juozas. Pasipila visi keiksmai, kokius tik yra girdėjęs iš savo pusbrolių. Visa Daukinčių giminė šaukia jo burna. — Dar pasakyk bent žodelį, dar!.. — klykia.

— Užteks, — suturi jo ranką Rimantas. — Kraujo, aš tau sakau, užteks. Kai aš įsikišiu, dar ne tiek bus. Ar mažai prikūlė savo žentą Kazimieras?

Netaręs nė žodžio, Juozas nueina šalin.

Jis jau buvo perbridęs brastą, ėjo mėnesienos užlieta pievele, kai už nugaros pasigirdo kojų trepsėjimas.

— Taikykitės, — pasakė Rimantas. — Laiko dar bus — prisipyksit.

— Atleisk man, — pratarė Albinas. Juozas bandė juos nustumti, bet šie įsikibo jam į rankas. Kurį laiką taip ir ėjo tylėdami, galvas nuleidę.

— Tegu... — Juozas ištraukė rankas. — Ir aš šį kartą atleidžiu. Bet man gaila, kad visa va šitaip... — skėstelėjo.

— O man, manai, ne? — tarė Albinas. — Bet toks blogas, kaip tu manai, aš nesu. Patikėk.

Aš žinau, pagalvoja Juozas. Kažkas aklas, viršesnis už mus, šneka mūsų lūpomis, visa jis daro savaip: čia suartina, čia vėl išskiria, ir kartais aš tarsi pamatau jo piktdžiugišką veidą, išgirstu jo juoką. Bet kaip dažnai tas juokas prasiveržia iš tavo gerklės, Albinai.

— Abu jūs kalti, — sako Rimantas. — Nuolat dėl kažko varžotės, pavydit vienas kitam.

— Galbūt... — mąsliai nutęsia Juozas. — Mus turėtų vienyti tai, kas skiria, o taip nėra.

— Šneki kaip apaštalas, — sako Albinas. Žinau, galvoja Juozas. Tu visur tematai etiketes. Bet senas priešiškumas...

— Tu turbūt mūsų draugystę turi galvoje? — klausia Rimantas.

— Ne, tai ne vien draugystė. Kažkas daugiau, kažkas, kas turi išlikti, net jeigu mes taptume priešai.

— Jis turbūt šneka apie savęs tobulinimą, — sako Albinas.

— Ir apie tai. Bet tokie tavo žodžiai neišreiškia nė dešimtosios dalies to, ką aš noriu pasakyti. Mums dar ne kartą teks žodžių ieškoti.

— Nebūki pranašas.

Jie grįžta mėnesienos užlieta pievele. Rimantas ir Albinas iš kraštų, Juozas viduryje. Iš po kojų spragsi žiogai. Ulba lakštingala. Prie žilvičio pasiraitoję kelnes, perbrenda upę. Vėlei skardis, skarota pušis ir debesys, vėjo nusukti į pietus. Žėri žvaigždėmis nusėtas dangus.

— Gal išsimaudom?

— Aš mielai, — sako Rimantas.

— Įsibėgėjai nuo šito skardžio, ir... — Juozas palinksta priekin.

Mėnuliui jau seniai nusibodo tokios jų pozos — prisižiūrėjo iš savo aukštybių tiek ir tiek. Juokingi vaikigaliai. Ko jie nori? Kas sakė, kad jie už kitus, buvusius, būsimus, daug pranašesni? Kas prikimšo jų galvas tokių paikysčių? Matė jis Elados vaikus, matė prie Kongo, vandeningosios Misisipės, girdėjo alpų įsimylėjusių kuždesį alyvmedžių giraitėse. Nė žiūrėti čia jam nėra į ką, nebent... Bet jį aptraukia debesys, siūbteli vėjas, sušniokščia lietus, žaibo kirčiai kryžiuojasi ir lūžta čia pat, prie jų kojų, pasipildami kibirkštimis.

Aš ir sakau, pagalvoja Juozas, nereikia teikti pernelyg didelės svarbos tam, ką tu manai, kas tu esi. Kas jau tu toks? Vienas iš daugelio, iš milijonų. Ir tai, ką tu išbandysi, jau milijonus kartų yra išbandę kiti. Tu tik pats sau atrodai toks vertingas, nepakartojamas. Kažkam perdėm skrupulingai tausoji save. Mes opūs, verksmingi rėksniai, visur pasišovę ieškoti naudos sau, teisybės, prasmės. Ir kai pagalvoju, kokiais milijoniniais vienetais mus kada nors paskaičiuos istorija, suprantu, kaip menka tai, į ką tu kabiniesi, Albinai, ir tas tavo nuolatinis šauksmas — “aš, aš”. Visa, kas įnoringa, užgaidu, nepamatuota, mane žavi labiau nei prakticizmo vaisiai, nei visa, kas pažymėta perdėto atsargumo ženklu.

Mes nebemokame branginti to, kas yra dabar, čia pat. Mes viską darome dėl kažko svarbesnio, vertingesnio, kas duos vaisius ne dabar, o kada nors. Vadiname tai gyvenimo tikslu. Ir kiekvienam šis žodis turi kitokią prasmę. Daugeliui tai reiškia metą, kai jie kažką įsigys, kai bus ko nors pasiekę. Taip mes prasilenkiame su gyvenimu. Mes apsunkinti perspektyvų, sumanymų, mes viską atidedame neribotam laikui, net savo gyvenimą. Kas mes be nuopelnų, pasiekimų? Švelnūs, geručiai vaikai. Pakėlę be galo patiklias akis, tiesiame savo atestatus, charakteristikas, pagyrimo raštus. Kas jų neturi, stovi galvą nuleidęs, kažkoks jau iš anksto užguitas, lyg visa tai būtų svarbiausia. Žinom, kad ten, kur bėgame, nieko nerasime. Bet vis vien skubėsim, veršimės. Mums nėra kada stabtelti, pasigėrėti kuo nors. Griūvame, keliamės, vėl bėgame. Daug jų matau — ciniškų, vapančių, besivaipančių, pilnų ironijos, nebeišmanančių ko nusitverti, visa paniekinusių, kikenančių, trinančių iš pasitenkinimo rankas, daug tokių mažomis gudriomis akutėmis, smalsaujančių, tempiančių iš prašaliečio prisipažinimus, besistengiančių ką nors pavedžioti už nosies, besiraitančių lyg ant iešmo pamauti kipšiukai. Ak, kokie gudreivos, kaip blykčioja jų akys! Bet kuo jie taip džiaugiasi, ko pučiasi, iš ko šaiposi? Ar tik ne iš neatpažinto savo pačių šešėlio?

Tokios mintys praskriejo Juozo galvoje klausantis, kaip pliaupia lietus. Jis plūkia kelius, girdo išdžiūvusį molį, pasėlius, ir rytą žmonės, išėję į laukus, pamatys juos lyg po krušos, tamsiai žalius, su audros sutaršytais medžiais, pašiauštais stogais.

— Juozai, ei Juozai!.. — šūkteli iš pušies priedangos Albinas. Juozas nė nepastebėjo esąs permerktas kiaurai.

— Eik šen, ko stovi po lietum, ką mąstai?

— Žvelgiu į ateitį, — šypteli Juozas.

— Ir kokia gi ta ateitis?

— Truputėlį kitokia, nei tu vaizduojiesi.

— O aš neigiamas jos personažas?

— Deja...

Sudunda griaustinis, sušniokščia pasmarkėjęs lietus. Po kiek laiko Albinas prataria:

— Žinai, Nijolė tau neabejinga.

— Galvoj man ji!

— Nesigink.

— Argi aš ginuos?

— Žinoma. Vis atatupstom ir atatupstom. Visi mato, kaip ją sekioji akimis. Bet ir ji — kas tik kur, tuoj Juozas, vis Juozas. Tegu Juozas padaro, Juozas atneša. Patinka jai tavo vardą linksniuoti. Vis šnibždasi apie tave su draugėm.

Po tokių žodžių Juozas lyg apkvaišęs. Rimantas prunkšteli.

— Ko tu juokies? — klausia Juozas.

— Prisiminiau Albino pasakojimą, kaip tu kažkokią dėžę tempei: įsiręžęs, raudonas kaip vėžys. Tu, Albin, dar pasakei: “Tai dėl Nijolės jis taip stengiasi. Nori pasirodyti, koks stiprus”.

— Jis kitus tik mato. Kituose savo keistybes regi. Lietus jau praėjo. Mėnesienoje švyti nulyti medžiai. Rytų pusėje tebesitranko žaibai, tačiau tolstąs debesis apnuogina kaskart didesnius dangaus plotus. Priešaušrio šviesoje jie spindi lyg smaragdas. Audra dabar šniokščia virš Santakų. Netrukus drumzlini upokšniai suoš Deltoje.

Šviesus bus išauštančios dienos rytas, jeigu ta mergaitė, vardu Nijolė, o ir jis, Juozas, ją mokės prakalbinti balsu, koks kartais suskamba jo viduje: pašauktų — Juozai... kaip tu gyveni, papasakok, paprašytų, jeigu pažiūrėtų švelniai, kviesdama, jeigu būtų pasiruošusi pateisinti, suprasti jį, jeigu... Bet pačiam Juozui taip rodosi: duok jai idealų jaunikaitį, šmaikštuolį, tokį, kuris iš toto traukia visų merginų akis, o jeigu jai ne tas žodis, žvilgsnis, krypt petuku, vyptels ir jau į Donatą žiūri. Juozui to ir užtenka: pamotės panieka, pasmerkimas kirba jos akyse, ji gal taip pat tik ir laukia, kada jam kas nepasiseks, gal... daug čia Juozui visokių “gal”. Niekuo savo gerumo ji neparodė, jos žvilgsnis skvarbus, veriantis, žiūri net prisimerkdama...

Kokia gi ji, ta pievų, rūkų, ūkanotų miškų mergaitė? Gaivi kaip vizija iš tolstančių armonikos garsų vakaronėse. Ataidėdavo tie garsai iš už miško — kartais tai būdavo prieš audrą ar lietų, kai įsisukęs kalno keliūkštyje vėjas keldavo dulkių debesėlius, kurie nuplaukdavo kalvomis genami armonikos garsų, skambančių ten, kur vėsčioja plačios bernų kelnės ir plevena suknelės. Išpuoselėta ilgų saulėlydžių, mėnesienos naktų klajoklė, be ruošos kvapo, be giminės, be vardo...

Privestų ją prie lango, parodytų storakamienius klevus, nužertus kalvomis besiritinėjančios saulės, — tuo siauru takučiu, čia dingstančiu slėniuose, čia vėl išnyrančiu, jis eidavo į mokyklą. Kelio gairės, nužymėtos apkerpėjusiais laukų rieduliais, pavieniais medžiais ir daubomis. Kartais prie storosios pušies jis išgirsdavo mokyklos kieme skambutį, pamatydavo lekiančius į klases mokinius. Ir visuomet iš tolo pajusdavo jos akis. “Aš iš tikrųjų matydavau, kaip tu ateini”, — o, jeigu taip pasakytų ji!

Bet taip atsitiko, kad tąsyk, skaidriausią jų gyvenimo rytmetį, veidą valkstė nykūs šešėliai, ir nebuvo čia nei užgintojo sodo, nei gundančios Ievą gyvatės, nei tikrojo pažinimo vaisių. Ilgiems metams Juozas iš čia išsineš aitrų pralaimėjimo kartėlį, nes visa, ką čia regėjo, buvo pernelyg toli nuo to, kas galėtų įkvėpti pasitikėjimą, — ką čia dar apie pranašumo jausmą šnekėti. Čia jau buvo įprasta lenkti nugaras, sukti į šoną akis, tuščiai, bet pagyrūniškai postringauti. Ir meilė čia buvo tokia: susigūžusi, bijanti pašalinio žvilgsnio. Dūlinėdavo vietos nerasdamas. Žinojo tūkstančius pareigų, pasižadėjimų ir skolų, bet kas jam sugrąžins jaunystės skolą? Tai, kuo turėjo didžiuotis, jį lenkė prie žemės. Vilko savo jaunystę kaip naštą. Ji atbusdavo vidurnakčiais, jis grumdavosi su ja, bet krisdavo parblokštas. Ne, Dovydas neįveikė Galijoto, ir tas, kuris turėjo stovėti tiesus, kuris nedvejodamas turėjo priimti kiekvieną iššūkį, pasilenkdavo it kupranugaris, kad dar didesnę naštą užsikrautų.

Apie daug ką jie girdėdavo sėdėdami žemuose mokyklos suoluose, tik maža apie tai, kuo jie gyveno, kas jiems buvo svarbiausia. Gal Erotas jau nebelaidė strėlių, nebeišbrisdavo iš bangų Afroditė, nebemekeno nukaršęs Panas ir moterys laimingomis akimis nebelydėdavo nueinančių įsimylėjėlių? Kodėl čia nuolat pakirsdavo tamsieji demonai ir, niekieno nebeužkeikiami, nebeužkalbinami, sėsdavosi prie didžiojo aukuro tarsi lauktieji svečiai? Gal ne tais juos šnekiname vardais, gal per menki yra tie fiziologija atmiešti žodžiai, kuriuos mes žinome, — lyg patyčiomis išviečių sienos skelbia kitus? Kuo virsta meilė, prabilusi kandžiomis pamaiviškos senmergės lūpomis? Kuo ji virsta prašnekus Didžiosios Pedagogės balsu, sauso pedanto ar grėsmingo, nuolat trankančio stalą direktoriaus žodžiais? Meile — tas baisus, palaimingas, kenčiantis dievas — žvilgčiojo į juos apmaudingai raukdama antakius, jos lūpų kerteles viepė panieka ir pasidygėjimas. Ji baudžia tuos, kurie nemoka jai nusilenkti ir atiduoti deramos pagarbos. Kas žino, gal ji tebeieško savo senųjų aukurų. Kodėl tiek daug jos pakaitalų ir taip mažai, kas meilės alkį atstotų?

Šį gaivų rytą lyg antrąkart gimęs Juozas pereis tuščiais koridoriais, nusileis siauručiais, plaušais kvepiančiais laiptais į pusrūsius, užsuks į mokytojų kambarį, žvilgtels į sporto salę...

Tiek slapto virpesio sugėrę daiktai — knygos, sąsiuviniai, seni vadovėliai, dienoraščiai ir dienynai — guli apdulkėję. Niekam nebereikalingi įrankiai ir sviediniai sporto salėje, skersinis, štanga, apiplyšę žemėlapiai... Gaublys, kuriuo klydinėdavo jo lazdelė, ieškodama Andų, Apeninų, Kolos pusiasalio, šiltosios Golfo srovės ar džiunglėse pradingstančio intako... Arkties vandenynas, čiukčių jurtos, anglies dulkėmis apnešti Uralo kalnai, aprūkusių gamyklų sirenos, tundra... Kas žino, gal nerimas nudangins jį kada į tuos kraštus. Jau tada tame žemėlapyje buvo gyvos salos, buvo nykūs vienatvės plotai... Visa baigėsi. Pablyškęs, gėlos kupinomis akimis vaikas daugiau nebeprieis prie žemėlapio, nebesisukalios prie skardinio vandens bakelio ir, praskyręs puoduku ledus, nebesems vandens, o senyva, žiemių saulės atokaitoje mezganti sargė nebesistebės, kodėl jis geria taip, lyg ir vanduo jam būtų užgintas.

... Krėsdama nuo šakelių šerkšną, šokinėja sniegena, švyti sniego laukai, tilindžiuoja varpelis. Kažkoks balsas vis ragina: “Greičiau, greičiau!.. Eikit. Ir jūs, ir jūs”. Snieguoti jie įvirsta koridoriun, sugarma į klases. Jis padeda ant palangės puoduką, išeina kieman, kurį laiką prisimerkęs nuo saulės žiūri į švytinčius sniego plotus. Paskui, ligi juostos klimpdamas į sniegą, nubrenda laukais. Ant nugaros pusbrolio Algimanto sukalta fanerinė dėžutė, kurioje barška spalvos. Ten, slėnyje, kyla dūmai. Jie plaikstosi palei pušynėlius ir kalvas. Gal pietus ten verda, gal pabaigtuvės ar skerstuvės. Įeis jis į trobą, nusivilks paltelį, nušluostys stalo kraštą ir, pasidėjęs spalvas, bandys piešti, rūpestingai išvesdamas švelnias aptakias linijas, ieškodamas kuo šviesesnių spalvų, giminingų tonų ir pustonių, bet krūptels nuo pamotės riksmo, gal dar skuduru gaus per galvą, gal girto tėvo balsas jį atitrauks, ir jeigu dar pieš, linijos darysis laužytos, krūpčiojančios: kur užlindęs pieš egles, dantytus horizonto miškus... Pieš, kol bus vėl aprėktas, išgintas, ir jeigu jam pavyks nepastebėtam nusigauti pakluonėn, pasiimti slides, nusidriekdami iki žvarbaus saulėlydžio, jam atsivers sniego laukai ir kalvos. Slidinės iki išnaktų.

“... Atsakinėti ateis... — girdėti spigus chemijos mokytojos balsas (vien iš to, kaip ji taria žodžius, aišku, ką klaus), — Juozas”. Po perkūnais, pagalvoja, nenorom keldamasis iš suolo.

Štai jis, storulis iš Taraskono: nukleiptais apdulkėjusiais batais, plyštančiu per siūles švarkeliu, tiek kelio Lotaringijos lyguma sukoręs, prasibrauna pro suolus, paima kreidą...

... O ten, stadione, griaudėjo: “Bravo! Valio!” Stovėjo ant pakylos, iškėlęs laimėtą taurę.

... Stovėdamas po pakrypusiu krepšiu, kur penktokėliai gainiojasi sviedinį, dar kvapo neatgavęs po sėkmingo bėgimo, žiurėjo, kaip ji šoka į tolį. Tarsi sulėtintame kino kadre ištiško pjuvenos, išdriko plaukai ir ilgai plaikstėsi rudeniniame vėjyje. Saulės blyksniuose regėjo šypsantį jos veidą. Pirmiausia jinai susirado jį akimis, o gal jam taip tik pasirodė... Tik koją startuku susižeidė... Tai kodėl gi tu prie jos nepriėjai tąsyk, Juozai, Juozapai. Nepriėjai ir tuomet, kai, baigiantis šokiams, ji stovėjo kažko lūkuriuodama alsiose mokyklos kiemo prietemose.

Štai ir vėl ją regi. Sufleruoja, lyg bučiniui atstatydama lūpas. Bet jis dar apkvaišęs nuo Lotaringijos saulės. Žiūri į jos burną, tegirdėdamas neaiškius skiemenis ir šnibždėjimą.

“Na... na, — pabarbena į stalą mokytoja. — Į klausimą atsakyk, ar girdėjai?”

Jis žiūri į siaurus mokytojos pečius: juoda, su iškirpte suknelė, pašiurpusi, apgamėliais nusėta oda. Įnoringai suraito mažytį dvejetą, Taupus rankos krustelėjimas, platus išdrikęs parašo šleifas...

Pilna visokių užgaidų ši dama. Čia, provincijoje, jai nėra kas veikti. Kiek pasigrožėjusi savo rašysena, galantišku mostu jam sugrąžina dienoraštį. Klasę užtvindo pilkšvos XIX amžiaus Paryžiaus prietemos. Mopasanas, Verlenas, Hugo... Nuskurę dailininkai su molbertais. Ant šiltų akmeninių laiptų, kur gęsta paskutiniai saulėlydžio atšvaitai, kuždasi įsimylėjėliai... Pro senas tiltų arkas teka Sena...

Sukasi sukasi sena plokštelė. Duslus traškėjimas ir ūžesys. Bet tarpais visa užgožia skaudi violončelė ar smuikas... Kokios tos paryžietės elegantiškos, grakščios! Argi aš ne viena iš jų? Bet čia ją vadina senmerge... Tie kaimiečiai tokie vulgarūs, storžieviški... “Ką ji įsimylėjusi, kaip tu manai?” — “Turbūt Mopasaną...” — “Vienišųjų alėjų fėja... Ji niekada negyveno mūsų kaime...” — “O kas gi gyvena? Mūsų laiku kas gyvena? Laikas kaip upė praplaukia pro savo krantus, palikdamas mus nustėrusius”. — “Tu per daug linkęs filosofuoti...” — “Bene negirdėjai, kaip šneka Konstantas...” — “Paradoksus renki”.

Pasigirsta skambutis, ir mokytoja pakyla nuo kėdės. Sudėjusi dažytas lūpas širdele, pasispaudžia po pažastimi rankinuką ir, be garso kažką niūniuodama, eina prie durų — lyg į kokį pasimatymą skubėtų, lyg žvilgantis parketas girgždėtų po jos batukais. Tačiau tarpdury atšoksta lyg nudiegta — iškrenta rankinukas, išbyra lūpų dažai... — šįkart ją užkliudo istorijos mokytojas Vaitasius. Jis sukaliojasi tarpdury, mėgindamas padėti. Gunktelėjęs, negrabus, nušiurusioje kreiduotoje liemenėje auksinė laikrodžio grandinėlė...

Dėliodamas ant stalo knygas, vis dar kažką vapa po nosimi ir per raginių akinių viršų žvilgčioja čia į Juozą, čia į Albiną ar Rimantą. Padaužos. Tik nervus gadina.

Per dienas Vaitasius sukaliojasi palei tvartelį. Jo namai stovi prie tilto, slėnyje tarp krūmokšnių. Jis tveria gardus, vežioja karučiais mėšlą, baidydamas kudakuojančias vištas, raišioja pomidorų stiebelius ar obelaites, o jam iš paskos nuolat sekioja pulkas apskurusių Savicko vaikų, su kuriais jo sūnus nenori draugauti.

Vasarų karštymečiais rodosi, kad tas miestelio pakraštys sugėrė visas siauručių gatvelių dulkes ir karštį. Jas kelia tiltu važiuojančios mašinos ir ratai. Rudeniop apdulkėjusį mokytojo sodą apspinta varnėnų pulkai — nespėja jų vaikyti, — žiemą čia iš šventoriaus medžių suskrenda varnos — visuomet ten pilna triukšmo, paukščių ir vaikų klegesio.

Retkarčiais mokytojo akyse blyksteli įtarumas ar apmaudas — lyg kas jam būtų užgaulų žodį pasakęs. Balsas salstelėjęs, meilikaujantis, tačiau prie prasikaltusio prišoka taip, lyg ketintų liniuote užduoti per nagus. Seniau vaikai buvę paklusnesni, atidžiau klausydavęsi, sutikę mokytoją visuomet pasilabindavę, kepures nusivoždami, o dabar lekia pro duris, tik saugokis.

Jis turi nesveikai nutukusią žmoną, kuri visuomet jį išlydi pro vartelius tūlodama šaliku, susegiodama švarko sagas.

Seną žmogų degino keista aistra. Jis mėgo senovę, per pamokas kartais pacituodavo Platoną, Demokritą ar Lukrecijų, kurių biustai šnairavo į jį iš visų trobos kerčių. Dažnai vaikams priekaištaudavo, kad jie nemyli artimo, yra nedori, — tie žodžiai jiems buvo lyg kokios senienos, trenkė kažkuo alsiu, aitriu, dusinančiu, ir nežinia kodėl, ar kad mokytojo balsas meilikaujantis, ar kad visas jo gyvenimas užgožtas, prislėgtas liguistos, išsiplėtusia širdimi moters.

Tačiau senasis mokytojas tapdavo neatpažįstamas, vos tik užsimindavo apie didžiuosius istorijos žygius, ištardavo garsiųjų karvedžių ar užkariautojų vardus. Kaklo venos įsiverždavo, veidas parausdavo. Atsietame nuo jo gyvenimo istorijos laike jį traukė visai kitokios žmogaus savybės nei tos, kurių juos mokė. Užkariautojų pulkai įsiverždavo kaip uraganas, kaip ugniniai stulpai, sėdami aimanas. Kaulais jie savo kelius nuklodavo. Juoduoju maro debesiu užgriuvo žemynus mongolai, paženklinti Čingischano vardu... Siautėjo finikiečiai, hunai, turkai, seldžiukai. Po vienų civilizacijų ateidavo kitos. Kur nors vis subręsdavo galinga valstybė, kad nusiaubtų, nuniokotų kitas. Kokioms tik kančioms nebuvo pasmerktas žmogus! Jį degino ant inkvizicijos laužų, pylė į gerklę sieros rūgštį ar išlydytą metalą, užmūrydavo gyvą, verdavo ant iešmų, išsukinėdavo sąnarius, išdegindavo paslėpsnius, akis, išplėšydavo burną, išpjaudavo liežuvį. Kažkas baisaus, stingdančio kraują priartėdavo prie vaikų, ir jie nebežinodavo, nei ką sakyti, nei ką manyti. Klausdavo: o ką gi reiškia jų gyvenimas toje neaprėpiamoje laiko erdvėje, kupinoje siaubo, nesibaigiančių permainų. Kas jie yra, ką jie turi daryti?

O! Koks bejėgis buvo tavo žodis, senasis mokytojau, nors tu ir pasakodavai apie pasiaukojančius žygdarbius (olandų berniukas, išgelbėjęs savo kraštą nuo potvynio), meilę ir gražius darbus — dažniausiai juos atlikdavo seni paliegę žmonės ar vaikai... Bet tavo balse gaudė ir sėjančių mirtį žirgų kanopos, zvimbė ietys, lūžo kardai... Lyg apie kokį savo bičiulį ar pažįstamą pasakodavai apie mažąjį korsikietį, pabrėždamas jo būdo keistybes, — jas visi, ypač Juozas, gerai įsidėmėjo, jos buvo lyg paskata ar slapta giminystė.

Aplinkui jie matė taikų ir ramų gyvenimą. Dulkėta miestelio gatve piemenys pargindavo galvijus, įsižiebdavo žvaigždės, iš dobilienų ar liucernos kalniukų dvelkteldavo šiltas vėjelis, kažkur virkteldavo armonika ar suskambėdavo nedarni girta daina. Vejami neaiškaus nerimo, jie išklysdavo į laukus, klausydavo vėjo šnabždesio medžiuose, žvilgčiodavo mėnulį, pakilusį viršum ūkanotų rytinio krašto miškų — o kartais jo ragas suspindėdavo čia pat, viršum gimtosios pirkios stogo — ir klausdavo save: argi visa išnyks? Užliedavo džiaugsmas, kad visa tai yra: žemas, šiltas, pievomis ir arimais pakvipęs dangaus skliautas, upės, ežerai, į saulėlydžio šalį nueinantis vieškelis... sakydavo sau: jeigu kas norėtų užgesinti ar nupurtyti šitas žvaigždes, mes pakeltume jas aukštėliau, jų buvimas šiek tiek priklauso ir nuo mūsų. Mums reikia ko nors savo, nes kas gi mes begalinėje laiko erdvėje be stogo viršum galvos, be žemo mėnulio, be savo istorijos datų, be meilės, be vardų, be nieko? Negreitai mes priprasime prie kito dangaus su aukštesniais, bet kur kas retesniais žvaigždynais, prie alsios gatvių prietemos, suraižytos ne tyliai gęstančių žaibų, o neonų. Kol kas mes turime tokį dangų: žemą, šiltą, prisigėrusį papievių kvapų, rūko, arimų... Jis amžiams liks mūsų atmintyje, nes tai mūsų žemės kvapas, žemės, į kurią esame įsisiurbę kaip erkės.

Antai ten, parodydavo į Baltosios skardį istorijos mokytojas, kitados buvo kapai. (Kaitindamiesi saulėje vaikiščiai ten neretai aptikdavo žmonių kaulų.) Bet kur čia tik nėra buvę kapų, net pušynėlyje prie Konstanto pirtelės, net pavieškelyje. Senkapiai, sako mokytojas. O ten stovėjusi pilis, ten esąs Kartuvių kalnas... Šioje mūro mokyklėlėje, kur jie mokosi, — statyta ji XVIII amžiaus viduryje — kitados buvęs dvaro administracinis pastatas. Pirmojo pasaulinio karo metais vokiečių kareiviai čia laikė arklius.

Kreivu miestelio grindiniu nukaukši kanopos, kiemuose pasigirsta “Fleisch, Butter, Milch!”

Tačiau mokytojo mintys jau vieši kitur. “Griunvaldas, — ištaria jis, plačiai patempdamas lūpas. — Žaliasis miškas, Žalioji giria”. Vėliau pasigirsta graikiški, lotyniški žodžiai. Bet jie nebesiklauso: regi plačią miško laukymę, kur ošia tūkstantmečiai ąžuolai ir skrieja bėglūs baltųjų debesų šešėliai. Rūdija kalavijai ir šalmai, pūsta suplėšytos vėliavos, ir veriasi debesų erčiose šviesa, balta, akinanti. Horizontą susmaigsto ugniniai stulpai — lyg milžiniškos strėlės. Vėjas gena sūkuriuojančią žolę, blyksinčią aštriomis briaunelėmis, žarsto kauburėlių smėliu... Gūdžiai ošia Žalioji giria, jai antrina ąžuolai... O akimirka, sustingusi amžiuose, tuščio dienovidžio ciferblato akimirka! Širdį tik sulaikyk — ir išgirsi laiko bėgimą, pamatysi, kaip toje šviesoje dūlėja akmenys...

Mokytojas įsideda į futliarą akinius, nusivalo kreiduotą rankovę, abiem rankom atsirėmęs stalo, žiūri į vadovėlį, bet negreitai jame suras reikiamą vietą. Apmirusioje tyloje šiugžda puslapiai. Pagaliau kažkuris išdrįsta atsidūsėti, nors gerai nė nesuvokia, kas čia nutiko, kodėl stojo tokia reikšminga tyla.

Čia, tarp aptrintų suolų, subraižytos lentos, kartojant tuos pačius žodžius, prabėgo kone visas mokytojo gyvenimas. Keitėsi tik veidai. Kasmet rugsėjo pirmąją, pasigirdus skambučiui, jie suvirsdavo į klases ir laukdavo, kol senasis mokytojas prašneks. Tačiau turėdavo laukti vis ilgiau. Vaikštinėdamas tarp suolų, žvilgčiodavo į vadovėlius, į tuščius sąsiuvinius, rankas. Jis mokė jų tėvus, mokė vyresniuosius broliukus, sesutes. Kur dabar jie visi? Vėl naujokai. Iš panašumo įspėdavo jų pavardes...

Praeidavo keleri metai, jie išskrisdavo kaip paukščiai, išsinešdami snapuose žinių trupinėlius. Lyg varnėnai kurį laiką dar purpčiodavo virš sodų, bet lesalo rasdavo vis mažiau. Galop patraukdavo į kitus kraštus. “Bet paukščiai grįžta, — sakydavo senasis mokytojas, žiūrėdamas į rugsėjo laukus. — Grįšite ir jūs. Aš žinau, anksčiau ar vėliau čia sugrįšite...”

Priešybės netilpo Juozo galvoje. Jeigu gėris — tai gėris gryniausiu pavidalu, be apnašų. “Na, o jeigu blogis...” — pradėdavo savo samprotavimus, lyg kokį iššūkį priimdamas, ir giliai įkvėpdavo oro. “Nebūk toks moralistas”, — pertraukdavo jį Albinas. — “Koks moralistas? Ką čia šneki? — atsiliepdavo Juozas. — Tiek aš tegirdžiu iš tavęs: būk — nebūk. Gal pageidautum, kad manęs visiškai nebūtų? Deja, čia ne tavo valia...” — “Cho... cho!” — nusikvatodavo Rimantas.

Padaręs įžangą su tartiufiškais reveransais (Albino žodžiai, daug tokių Albino sukurtų pasakymų buvo jų kalboje), leisdavosi samprotauti, sulig kiekvienu žodžiu vis puldamas Albiną. “Tu taip manai: nusprendžiau, pagalvojau, padariau. Kaip visa lengva ir paprasta! Nusprendžiau įsimylėti — myliu, ieškau meilės objekto... Protas aukščiau už viską. Bet kaip dažnai jis atsiduria apgailėtinoje tarnaitės rolėje! Galiu jį palyginti su sutrikusiu subjektu, kuris skeryčiojasi nebeišmanydamas, kaip pasiteisinti, kaip paaiškinti tai, kas atsitiko”. — “Girdėta, Juozai. Visa, ką tu šneki, girdėta”, — pertraukia Albinas. Paskui lyg atsiprašydamas klausia: “Na ir kas iš tų tavo samprotavimų?” — “Tu visą kaltę nori suversti vien ant individo pečių, o jie kur kas silpnesni, nei tau atrodo. Tu per daug reikalauji iš žmogaus — nemoki jo nei užjausti, nei mylėti. Kažkuri mūsų būtybės dalis visuomet sako: noriu, geidžiu — ir atitinkamai pasielgia, o protui telieka skeryčiotis, nors jis ir mėgsta dėtis viešpačiu. Jis bekūnis, besvoris, grynas žinojimas, bet kuo gi jis žvelgia, šneka ir mąsto, jeigu ne mūsų akimis, mūsų lūpomis, mūsų smegenimis, mūsų norais?”

Albinas apmaudingai mosteli — tas gestas smarkiai įžeidžia Juozą. “Taip, — ištaria jis. — Visa, ką sako kitas, tau nesvarbu, kai tu šneki — visi ausis ištempę tylėkit” (tai vėlgi Albino žodžiai).

Juozas nutyla, kažkodėl prisiminęs Marytę. Ji principinga, dėl menkiausio žodelio įsižeidžia... Ji labai atidžiai klausosi, kai Juozas užduoda mokytojui kokį klausimą ar ima ginčytis Visuomet jam pritaria ir., ko gero, yra jį įsimylėjusi. Tokia mintis Juozui dingteli pirmą sykį. O Albinas... Albinas įsižiūrėjęs Marytę. Pavyduliauja... Štai kas! Bet jie jau nebemoka regėti žmogiškų, paprastų dalykų.

Stoja pauzė. Tyloje girdėti, kaip toli, viršum Santakų miško, kliokia lietus ir bėga nuo kalvų drumzlini upokšniai. Jau tikriausiai pradėjo aušti: rytinis dangaus skliautas švarus, grynas, tačiau žaibai dar tebesitranko. Garuoja įlomėlės ir slėniai.

Ten, kur kitų žvilgsniai praslysdavo paviršiumi, Juozas apsčiai rasdavo peno savo mintims. Jis dažnai susidurdavo su tokiais dalykais, kuriems nepasakysi nei taip, nei ne. Telikdavo gūžtelti pečiais. Noras nusistebėti, aptikti ką nors stulbinančio, paradoksalaus dažnai užbėgdavo jam už akių. Kartais jis strykteldavo iš suolo lyg pamėtėtas, dar nė pats nesuvokdamas, ką pasakys, tačiau apimtas noro kažką sugluminti, sukirsti. Jis troško imponuoti. Ne tiek svarbu jam buvo, kur lekia jo pasiųstas kamuolys, kiek tai, ar efektyviai jį pagavo. Už esmę, rezultatą jam kartais būdavo svarbiau paviršutiniški, išoriški dalykai. Dėl to iš visos širdies save niekino.

Žodžiai irgi visuomet pralenkdavo jo mintis. Kartą ištaręs kodėl, jis primygtinai ieškodavo atsakymo. Mėgo patetiškus sušukimus, kurie savaime diktavo tokius pat atsakymus. Jų neradęs, pasijusdavo nemokša. Jautė, kad tikrai išmintingi žodžiai gimsta iš nerūpestingo plepėjimo. Ėmė nemėgti poezijos: melas. Kam už viską svarbiau tiesa, negalvoja, kaip nuskambės jo pasakymas, kokį jis sukels įspūdį. O čia dar rimas, ritmas... Kaip jie varžo ir deformuoja mintį! Vis tai tik poza, imponuojantys gestai. Jame atbudo pozityvizmo dievaitis, uolus, skrupulingas, visa rūšiuojąs, gretinąs, alkte alkstąs konkretybės. Jautė, kad likęs vienas pats su savimi šnekasi ir galvoja kitaip nei būdamas su draugais: tada jo minčiai nereikia jokių pagražinimų. Kitaip savęs klausia, klausia to, ko iš tikrųjų nežino, kas jam gyvybiškai svarbu. Tarpais pajusdavo visišką santarvę su savimi. Nerūpestingame vaiko plepėjime jis regįs daug išminties. Vaikas klausia iš tikro nežinojimo, iš nuostabos, įtempdamas visą savo protelį. Ir visiškai kitaip klausia pripažinti autoritetai. Jie klausia iš anksto apsidrausdami. Autoritetingai. Kartais nė klausti nebesiteikia, vien atsakinėja. Tokia jų profesija, paskirtis, tai daug ką jų mąstysenoje lemia. Keista, bet šitaip klausiame ir mes, sakydavo jis. Klausiame ne iš gryno nežinojimo, ne iš būtinybės. Klausiame, neišleisdami iš akių savo autoritetų, juos pamėgdžiodami, klausiame ne to, kas mums iš tikrųjų svarbu.

Pašalinis žvilgsnis jį trikdo. Vienas, kentėdamas tyloje, smaugiamas netikrumo, jis klausia... ne, ne klausia, o kažką tyliai, nuolankiai, kone pamaldžiai šnekina. Džiaugiasi, kai pavyksta išgauti tokį atsakymą, kuris grįžta lyg aidas — kaip klausiama, taip ir atsiliepiama, — atsakymą, nuo kurio visa prašviesėja, kuris skirtas tik tau, yra tavo savastis, kuris bent minutėlei priartina tave prie kažko tikro, didaus, padaro tave kiek stipresnį, tauresnį. Paguodžia, sužadina viltis. Jis kartais būna tarsi tyli glamonė, meilė, neaiškus pažadas... Štai kuo dvelkia tokie atsakymai, ir kažin, ar tas, kuris klausia viešai, klausia kito, kažin, ar jis pažįsta tokias akimirkas; ar pažįsta jas plepiai, mėgstą ginčytis, svaidytis sąmoju ir kalambūrais, jie nieko neklausia, jie nori gluminti, stebinti. Tokiame mąstyme nėra nusivylimo, meilės, kaltės, nėra tikro noro sužinoti, kur tu klysti, kaip gyventi, iš kur semtis jėgų, kas tu esi, ko nori.

Tikrieji atsakymai vengia viešumos, laukia, kol spės pribręsti. Juos lengva išjuokti, jie gležni ir patiklūs. Kartais tiesiog paiki, naivūs, keisti. Kas jų neieško, tas neieško ir žmogaus, nereikia tam meilės, netiki jis ja, nes tokios mintys ir yra siaurutėliai takeliai į kito sielą.

Nemėgsta jos šališko žvilgsnio, komentarų. Jos ne kovai, ne priešiškumui — meilei. Tai ilgėjimosi kažko tobulo, idealaus vaisiai. Negreit jie subręsta. Dažniausiai juos nudrasko žalius, paragauja ir išmeta, aišku, ne visiems jie reikalingi, artimi, suprantami, juose kito gyvenimo dvelktelėjimai. Antagonistai to nesupranta. Tokie vaisiai noksta visose pakelėse, ir niekas jų nėra aukštomis tvoromis aptvėręs, niekas jų neprižiūri, nesaugo. Ir aštrių dyglių, kuriais apsigintų, jie neturi. Šitokiais prakandžiotais, nebrandžiais vaisiais nusėtos visos mūsų pažinimo šalikelės.

Dažnai Juozo mintyse iškyla toks vaizdas: atokiai nuo viešo kelio auga storas padžiūvęs medis dar vešliu ir žaliu šakų vainiku. Po juo sėdi apskuręs senis. Sausos lyg saksaūlo šakos jo rankos, veidas įdegęs, akių jis negali atitraukti nuo viešo, vingiuojančio per vakarėjančią lygumą kelio. Iš kur tas senis atkeliavo? Nuo senojo Indo, Nilo, Elados? Vėjas šiugždena išgeltusius knygos lapus — ji padėta ant kelių. Senis vis tebežiūri ten, kur traukia žmonių pulkeliai. Tolumoje matyti miesto bokštai. Jau vakaras, visiems jau metas namo, skuba su šeimomis, su vaikais. Kartais koks vaikigalis stabteli ir prie jo, bent kiek pastoviniuoja, įgrūdęs murziną pirštą į burną. Gal nori peštelti seniui už barzdos ar pačiupinėti jo knygą, kurios lapus plaiksto šiltas vėjelis. Tuščios Senojo išminčiaus akys, nei jose susimąstymo, nei vilties, tik ranka kartais mašinaliai paliečia knygą. Lyg ką norėdamas prisiminti, jis tebežiūri į kelią. Jo akys skausmingai primerktos...

— Ką tu nori tuo pasakyti? — klausia Juozą Albinas.

— Pats gerai nežinau. Gal kad senasis palikimas mums nebereikalingas, bet ir mūsų naujosios žinios gerokai paviršutiniškos, pabiros, neturinčios gilių ištakų, perdėm visuotinės...

— Šneki kaip pranašas.

Juozas kiek patyli.

— Mes dažnai klausiame, kas gi yra vienas ar kitas reiškinys kaipo toks, be ryšio su mumis. Kas gi yra mano sūnus kaipo toks, objektyviai paėmus? — paklausė vienas filosofas ir krūptelėjo išgirdęs, kad jo sūnus kaipo toks yra niekas. Vienas iš daugelio. Kaip visi nesvarbus, pašalinis, tas, pro kurį gali abejingai praeiti, į kurį lengvai gali būti nukreiptas šautuvo taikiklis. Objektyviai paėmus, jo nėra, sūnaus jis neturi. Štai kas yra jo sūnus kaipo toks.

— Tu pats sugalvojai šitą pasakojimą? — Albino veidas staiga surimtėja.

Tai buvo viena iš tų retų akimirkų, kai atsiliepė kitas Albinas, tylus, pasislėpęs už kandžių pašaipų, pavydo, tas, kuris visa suprato, jautė, matė, kuriam Juozas skirdavo intymiausias savo mintis. Tik jis kažkodėl apsimesdavo Juozo nesuprantąs, negirdįs.

— Kodėl tu taip nori, kad aš su tavimi sutikčiau, vis šauki, mokai? — paklausė Albinas.

Juozas trūktelėjo pečiais.

— Tu kaip vaikas, bijantis pasilikti vienas tamsoje. Savo kelio tu neturi.

— Nejaugi tik tai? — paklausė Juozas.

Albinas tylėjo. Žvelgė į dangų, kur plaukė audros išdraskyti debesų skutai. Ūmaus vėjo supurtyti medžiai pažėrė rasas. Tebegaravo įlomėlės ir kloniai.

— Štai mūsų gimtinė, mūsų namai, — tarė Juozas. Abiem ji ta pati ir abiem ji kitokia. Kad ir kiek mes ginčytumės, kalbėtume, bendros nuomonės niekad nebus — kažkas, ko niekad savyje nepergalėsi, mus skiria...

[4]

Vėliau Juozas dažnai spėlios, kodėl taip atsitiko, kad jie, geriausiai vienas kitą suprasdami, buvo tokie nedraugiški, kandūs. Kas slypėjo Albino prigimtyje? Kokia jėga jį tempė nuo to, kas Juozui buvo brangu? Su kuo Juozas taip įnirtingai grūmėsi, ką jis bandė perkalbėti, nuneigti tą tvankią audrotą naktį, regėdamas žaibų šviesoje savo pirkios duris ir akmeninius prieangio laiptus? Ar jis nesusidūrė tąsyk su tomis pamėklėmis, kurios pastojo kelią jų tėvams?

Ta naktis metų metams įbrėš jo atmintyje akmenėjantį draugo veidą, kupiną šaltos ironijos, netikėjimo, nepritarimo, priešiškumo — tas veidas vėliau nuolatos persekios jį. Čia, gimtųjų namų akivaizdoje, garuojant priešaušrio slėniams, kai taip ryškiai spindėjo žvaigždės, prasidėjo didžiųjų praradimų metai, čia buvo nubrėžta riba, kurios jie niekad neįstengs įveikti.

Draugiškas šypsnys, trumpam nušvietęs Albino veidą, išblėso. Lūpas vėl iškreipė ironija.

— Niekaip aš nesuprantu, ko tu dėl tokių dalykų suki galvą. Juk tai vieni niekai.

— Argi? — ir Juozą vėl apima noras grumtis.

Jų ginčai iš tikrųjų buvo panašūs į grumtynes. Kirsdavosi jie dėl menkiausios smulkmenos. Jeigu vienam bent minutėlę pavykdavo paimti viršų ir užkopti ant neregimos pakylėlės, kitas jį bemat nustumdavo. Viešpatavo Albinas, pasiryžęs žūt būt neužleisti savo vietos. Juozą Albinas pravardžiavo fatalistu.

— O tu kas gi? — šaukdavo tas. — Vis žvalgaisi, kokios išorinės aplinkybės, šniukštinėji, nori prisitaikyti. Štai kur fatalizmas. Žmogus aplinkybių žaislelis, niekuo jis netiki, nieko nekuria. Taikosi prie to, kas yra. Žiūri, tyrinėja, uosto ir dar tariasi labai išmintingai besielgiąs, gal net didžiuojasi. Kurgi ne — toks protingas, visa pasveriantis, įžvalgus, o iš tikrųjų — paprasčiausias bailys. Taip taip, bailys. Nieko aš nematau tokiame gyvenime gražaus, — žerdavo net uždusdamas. “Na ir kas?” — pašaipiai atšaudavo Albinas, priimdamas ir pateisindamas tai, ko Juozas niekaip neįstengdavo pateisinti. Juozą persmelkdavo vienatvės nuojauta: jeigu net artimiausias draugas Albinas taip jo nesupranta, kas jį supras, kas žinos, kodėl jis elgiasi vienaip, o ne kitaip. Prašnekdavo pakiliai, valdingai, kartais įžūliai — jam patikdavo toks tonas. Albinas žvilgteldavo į savo įsikarščiavusį draugą kažkaip vogčiomis, lyg kam pašaliniam jį rodytų.

— Bijau, kad tu daug kvailysčių neprikrėstum.

— Visa, jeigu nori žinoti, — kvailystės.

— Nihilizmu kvepia, broleli, atsargiai.

— Ne, tu nepataisomas. Tu tiesiog negali be etikečių.

— O tu jų bijai?

— Koktu! Tu šneki lyg su kuo pašaliniu pasitaręs... Tu nenuoširdus.

O kartais labai aiškiai pajusdavo, kad Albinas neigia kažką jam, Juozui, gyvybiškai svarbaus.

— Ko tu mane vis kremti? Ko nori? Prilipo kaip... — atsigręždavo Albinas.

— ...sąžinė.

— Iš tikrųjų, — Albino balse skambteli perimta iš Juozo gaidelė, bet jis greit atsikvoši: — Cha cha... — nusikvatoja. — Ar girdit, jis mano sąžinė! Gerai, Juozai, būk mano sąžinė. Tai bent turėsi darbelio! Tik viena žinok: tokie iš paskos sekioja. Moralistai! Nieko jie nekuria.

— O tokie, kaip tu... griauna.

— Ir lieka?..

— Dar pamatysim, kas lieka.

— Gudriai išsisukai.

— Dirvonuojančiam žemės lopely tu nori sodinti. Lauki, kol išpurens kitas. O purenti kažkodėl niekas nenori. Nėra kvailių.

— Švietėjas! Tu esi devynioliktojo amžiaus švietėjas.

— Kas čia juokinga, nesuprantu.

Jiedu buvo antipodai. Juozas buvo nesavanaudiškas, pasiryžęs aukotis kokiam reikalui, bet ir tame kuklume, jo paties siaubui, slypėjo noras išsiskirti. Nebeišmanė, kur nuo savęs slėptis. Kažkas jam įdiegė mintį, jog yra toks kaip visi. Tačiau jis aiškiai matė, kad visa, ką jis daro, galvoja, šneka, daro iš savimeilės, kartais egoistiniais sumetimais. Klastinga hidra visur tiesė savo čiuptuvus, visa apseilėdavo. Bet kas jis būtų, kaip gyventų, jeigu visas jo galūnes nukapotų? Ar tik ne iš tokių jo pastangų šaipėsi Albinas?

— Reikia kokiu nors būdu pateisinti ir egoizmą, — taria Juozas tokiu balsu, lyg kalbėtųsi su savimi.

— Egoizmas ir yra egoizmas, niekuo jo nepateisinsi, — sako Albinas.

— Gal čia koks kitas vardas tiktų, nes tu, aš, daug tokių jau įpratom visa vadinti tokiais vardais, kad nebematom, nebepagaunam esmės. Taip ir egoizmas. Nesibaigiančių kovų vėjai: biurokratizmas, miesčioniškumas, snobizmas, karjerizmas... Blogio bakterijos galbūt veisiasi pačiame žodžių apvalkale... Tokiame nužmogintame mąstymo būde. Išeina miesčionis į savo namų tarpuvartę ir, norėdamas nukreipti dėmesį nuo savęs, šaukia: “Ten. Ten žiūrėkit!” Ne į save jis rodo — į kitus. Kitas, ne aš. Niekas nė nebežino, ką nusiveja. Tai šen, tai ten šmėsteli kokia sušaržuota blogybė, tokia susisukusi, pilka, bjauri, kad tik prunkštelėjama ir nusigręžiama...

— Ech Juozai!.. Kad ir iš kokio bokšto kalbėtum, ech tu, ech! Dediesi kuklutis, o taip trokšti būti įvertintas ir kartu purtaisi to įvertinimo, etiketė, sakai, ech, tu. Geriau smarkiai smarkiai sušvilptum, keturiais pirštais, kaip tu vienas temoki...

Abu sutartinai nusikvatoja, ir mąslus, susikaupusiu veidu vaikinas, išėjęs iš jų tarpo, patraukia nežinomais keliais.

“Ar tu pagaliau supratai, kas čia keista? — tarsi pasiteiraudavo protinga, budri Albino akis, grįžtelėjusi į Juozą, — Ar žinai, kodėl aš vis tave pašiepiu?”

Iš tikrųjų. Vaikine degančiomis akimis, ko tu norėjai iš kito, įsprausto į išaugtinį švarkelį, didelėmis, nudaužytais krumpliais rankomis, pragaištingai tvaksinčia širdimi? Jūs visuomet buvote dviese, ir kai vienas duso iš netikrumo, bodėjosi ar dvejojo, kitas šnekėjo, mąstė. Ką gi jis laimėjo, sukdamasis aplink blausų savo šešėlį, negalintį suteikti laimės, užpildyti kaskart labiau atsiveriančios tuštumos, kilusį iš nepriimto iššūkio, neatliktos pareigos? Iš ko gi daugiau jis galėjo kilti? Ir ar yra kada buvę, kad mintis pasotintų kūną?

Juozas stebėdavosi, jog Albino mintys lengvai sutampa su tomis, kurias girdi mokykloje, skaito knygose. Niekad jis nepasakys ko nors nelaukta, keista, tik pagarbiai kartoja tai, kas jam sakoma. Sukaliojasi apie kitų parodytus, išgirtus stabus. Jo mintys neišbėga nei priekin, nei į šoną, neįsuka į atokesnius keliūkščius, kur teka apsamanojęs, senas, mažakalbis, ne visuomet turįs sklandų žodį, atokus, sopulingas, su mirštančiomis raudomis ir įsitikinimais, gyvenimas. Kodėl jis nesiklauso tos slėpiningos savitos bylos? Ar čia jau visa išsakyta, pastebėta, paaiškinta? Beatodairiškai priimdamas tai, kas yra, apie ką jau šneka kiti, jis nebegirdi to, kas dar spengia tyloj, kiekvienam atskirai...

Buvo dideli skambūs žodžiai, pagyros, atnašystės, saldžiabalsės giesmės, susižavėjimas tuo, kas liaudiška, paprasta. Ir kažkas kita — kas egzistuoja anapus šito viešo, plačia eisena traukiančių keleivių praminto kelio...

Dažnai jį užgriūdavo žodžių lavina. Tarsi sapne, kurį dažnai regėdavo, kai vanduo užspausdavo gerklę ir imdavo spengti smilkiniuose. Sulig paskutiniu yriu, perskrodęs vandenį, surikdavo, apimtas gyvuliško siaubo. Tokia kartais būdavo jo kalbėsena. Mintys dar nemokėjo žingsniuoti paradiniu keliu, bet ir čionykštė kalbėsena nebetiko. Net galva svaigdavo, į kokias aukštybes iškeldavo tokios sąvokos kaip materija, laikas, kategorija, erdvė, harmonija, objektas; koks iškilmingas būdavo jų aidesys. Tiesiog dusdavo neišmanydami, kur pavartoti kokį žodį, galintį paliudyti, koks platus jų žodynas, kokia rimta galvosena. Čia iš tikrųjų pradžioje buvo žodis, ir žodis tapo viskuo. O kartais darydavos net šleikščiai koktu. Primargindavo savo rašinius žodžių junginių, nukaltų pagal knyginius, laikraštinius štampus, paskui ilgai bukomis akimis žiūrėdavo į juos, galvodami, ką pasakė. Bet keista — mokytojai juos kartais suprasdavo...

Vėliau kiti galbūt pavydės — manys, kad jiems pavyko įkopti į kažkokias aukštumas. Bet rasti jiems nedaug tebuvo lemta: tas, kuris ieško, jau daug yra praradęs, dėl to ir ieško...

Patekėjo aušra, nulyta, skaisti, žėrinti. Miškas krūptelėjo, pajutęs vėsų jos prisilietimą. Pievelėse tebesiplaiksto rūko draikanos — tarsi kvapnūs audros išdraskytų aukurų ir alkaviečių dūmai. Tolimi ant kalvų stovinčių miškų siluetai it pilių kuorai.

Visi trys kuriam laikui nuščiūva. Miško glūdumoje sukleketuoja kurtinys, pragysta visokie paukščiai.

— Mes niekad į tokią tėviškę negrįšim, — taria Juozas.

Albinas kažką tebevaro savo: aišku, jis esąs už humaniškumą, pagaliau išgirsta Juozas. “Už ką?.. Už ką?” — buvo bešaukiąs, bet nieko nebepasako: argi ne tuščiai jis aušino burną? Su kartėliu pagalvoja, kad labai mažai Albinui per gyvenimą bus to, ką galėtų paženklinti šituo žodžiu. Jis nuožmus. Skrupulingai tausoja save. Nenori nieko daryti, kas neatneštų naudos, kas nepriartintų prie šlovės; dėl jos visko išsižadėtų. Bet žmonės mėgsta rodytis tokie, kokie niekad nebuvo ir nebus, ypač jei dar naudos gali iš to turėti.

Juozas žvilgteli į išblyškusį nuo ryto vėsos draugo veidą: sukrėstas, lyg papilkėjęs, beveik jauti, kaip po aukšta kakta tvinkčioja didybės šuorai; atsišlieja į drėgną kerpėtą medį ir tyliai prataria: pinklės... Pinklės — net žodžiai. Mus visur pasivys nelemtoji dvejybė, ir bėgs mūsų pėdomis vos atgaudamas kvapą netikėjimas. Uždusęs, karštligiškomis akimis vaike, kur tu leki? Ar ne metas stabtelti minutėlę? Bet... įsisiūbavusio vėjo gūsio nesuturėsi. Nulėks, nuskubės, nuoš keldamas dulkes. Tik ilgai dar švies mūsų atmintyje šitie skardžiai ir slėniai. Ir žodžiai, kuriuos čia kalbėjome, pasivys. O begalinis ilgesy, o lūkesti, o perdžiūvusios varpos šlamėjime karštam vidurvasario vėjyje, kai grūdai byra į kietą kaip kaulas molį! Matau kalne pjovėjus, girdžiu jų dainą. Vėjas atneša sūrų prakaito skonį, ir darniai skamba jų balsai, ir nėra čia atsiliekančio baro. O mes svaidėmės žodžiais lyg akmenimis, mes pravardžiavomės, mes lipdėme etiketes. Vienas purtėsi jų, kitas tarėsi visa žinąs. Begales mes prisakėme žodžių. Tik nė vieno tokio, kuris padarytų mus stipresnius. Mes nežinome to, kas neišvengiama. Mes nebūsime nei garbingi priešai, nei draugai. Šaipysimės priskirdami vieni kitiems būta nebūta, o dažniausiai tai, ko patys norim, ką darom ar galvojam. Šaipysimės iš savęs. Ir bus mums sunku atskirti draugus nuo priešų, vis svyruosim, vis kažko dvejosim, puldinėdami prie to, ką prakeikiame, ir išsižadėdami to, ką turėtume mylėti. Argi tai ne parodijos, argi ne šaržai? Užtat juokui mes tokie opūs. Kai tu, Albinai, sakai “jis”, negali nepridurti “kaip”... — palyginimas prašyte prašosi. Net jeigu kas prisispyręs imtų tvirtinti toks nesąs, vis vien tu sakysi: “toks jis!”; šauksi, rodydamas į pamėklę, nugintą nuo savęs, pamėklę, kuri labai daug turės tavo bruožų. Gyvo žmogaus tu nenori matyti. Vienintelio. Tu nori juoktis, šaipytis, žvelgti į jį iš šalies, ir dažnai jis tebūna tik penas tavo sąmojui, medžiaga tavo polinkiui visa kataloguoti, apie visa šnekėti apibendrintai, laikantis savotiškos sistemos, ji nelyginant koks dievas, kuriam slapta meldiesi...

Mes neturime savo “atleisk...”, dėl nieko mes nesijaučiame kalti. Tariamės visa žiną, suprantą, pasikliaujame tik savimi ir kniumbame po savo kaltės ir nesėkmių našta. Kandi ironija, replikos pašaipa bus mūsų nuolatiniai palydovai, kontempliuoją mūsų mintis, mūsų gyvenimą. Juos rasime savo didžiausiose šventėse ir nevilty, ir neleis jie mums pasakyti nė vieno žodžio, kuris mirtį atremtų, paskatintų ar sulaikytų nuo pražūties. Daug mes mokame žodžių, daug jų yra, bet nė vieno nežinome tokio. Ir nė būtinybės nejutome jo ieškoti. Tik traukėmės atatupsti, vis skersomis, skersomis ir pro duris. Bet kurgi? Ko?..

Yra gyvenimų, kurie atsiliepia lyg grįžtantis aidas, yra tokių, kurie nelyginant koks eksperimentas, yra tokių, kurie nieko nesitiki, nieko nešaukia, nieko neieško, kurių niekas nežadino. Bet kaip kėlė ir žadino mus! Ir niekur mes nebepabėgsime nuo savasties jausmo, nuo neaiškaus pašaukimo ir paskirties. Mes jau sugundyti.

“Tai todėl tu vis kartoji, jog nenori iš kitų išsiskirti?” — pasigirsta Albino balsas.

“Pats nežinau. Čia yra kažkas labai prieštaringa. Tai pirmoji prielaida, bet ne išdava, ne išeitis. Galbūt tai kulminacinis motyvas, visus kitus sujungiantis ir sutaikantis. Visa, kas egzistuoja, stengiasi atsiskirti. Bet vėlgi — niekas taip netrokšta visuotinumo kaip atskirtumas...” — sako Juozas įsiklausydamas, kaip sklaidosi toldamas paskutinis jo minčių aidas. Žino, kad jis nebegrįš — susigers į gaivią rytmečio žalumą, išsisklaidys pievų rūkuose, ištirps migloje, kur visa prasideda ir baigiasi.

Teka didelė, skaisčiaveidė saulė.

— Bus karšta, — Juozas pagauna savo balse dėdės Konstanto intonacijas.

Kažkur plaka dalgį...

Taip šnekučiuodami, jie prieina platų Šventosios vingį, kur stovi trys rytmečio saulės nužerti ąžuolai.

Trys medžiai galiūnai. Vienas, seniausias, juos pasitiko pirmas. Apraizgytas per liemenį sena sutrūkinėjusia grandine, prismaigstytas vinių ir akėtvirbalių, išdegintu paslėpsniu, kuriame piemenys slėpdavosi nuo lietaus ir kūrendavo laužus. Tačiau tos žaizdos vieni niekai. Tereikėjo vieną kartelį pasirąžyti — trūko ir tos grandinės. Stipri jėga išklaipė sąnarius, suraitė juos mazgais, bet jis vis dar nori plėstis ir augti spiriamas galybės iš vidaus, kuri purto ir verčia tumulais įdiržusį kūną.

Daug kartų jie čia atlėkdavo, sukaliodavosi aplink ąžuolus, klausydavosi gausmo, užklystančio iš seniausių laikų, čia priartėjančio, čia nutolstančio. Juose visos šių pievų vasaros, visų kitados aplinkui augusių medžių siūravimas, debesų bėgsmas. Buvo prie jų atjojęs šarvuotas raitelis su kryžiaus ženklu, stovėjo po jais kunigaikštis; pustydavo čia dalgius sodiečiai, mekeno ožkos, pro šalį šliaužė sukilėlių rogės, švilpė polaidžių vėjai. Jie girdėjo klykiant paukščius žvarbiame saulėlydy. Šaltis smigdavo į jų kūną kaip pleištas. Trupėdavo žvaigždės, sproginėdavo upėj storiausi ledai, o jiems nė šakelė per tuos speigus nenutrupėjo, nenumirė. Pavasarinių potvynių metu jie stovėdavo apsemti ligi šakų vainiko ir trupindavo ledo lytis. Paukščiai sukdavo viršūnėse lizdus kaip ir dabar. Jų lapuose blykčioja tūkstančiai saulių, ir kartais pasigirsta toks garsas, lyg kas mažučiais nekantriais delneliais suplotų...

Ąžuolus reikia šnekinti paprastai. O jie šnekindavo rinktiniais žodžiais, ne, ne šnekino, o nėrėsi iš kailio, kaip čia kuo įspūdingiau aiktelėti, kaip kažką didinga patirti. Todėl kiek pasisukalioję dūlindavo galvas nuleidę, lyg kieno suniekinti ar išbarti.

Kvepia ąžuolai kadugiais ir siera. Tai žaibo kvapas. Ugninis kirtis smogė vienam į kamieną, ir tas sutrupėjęs susmigo žemėn — kadaruoja balta medienos atplaiša. Greitai užgis, sako Juozas, liesdamas ranka medyje atsivėrusią žaizdą. Pasilenkęs ieško žaibo pėdsakų, randa juos apsamanojusiam akmeny, apsvilusiuose medelių ūgiuose. Audra prasibrovė, visa laužydama ir griaudama kely, tačiau ąžuolas, nepasijudinęs iš vietos, nustūmė ją savo pečiu. Tai tik menkas įbrėžimas jo galingame kūne. Ošia jis savo amžinąją giesmę kaip ošęs. Jo viršūnėje paukščių almėjimas. Medis gumbuotas, apraizgytas sutrūkinėjusiomis grandinėmis. Lyg sodietis, įbridęs į spindinčias ryto lankas su pančių ryšuliu ar tinklais... Ateiviai iš tolimosios senovės, iš ūksmingų girių, neatmenamų laikų, aukščiausiai už visus išmetę savo viršūnes. Kas prieš juos vargstančios sedulėlės, baltakamieniai beržai ar smala aptekusios pušys? Ąžuolų viršūnėse tebesilaiko tamsiausi prietarai. Ir nėra giesmės, kuri jų ošimui prilygtų. Nebent čia tiktų tie žodžiai ir užkeikimai, kuriais senovėje žmonės garbino juos, saulę, vėją, dangų, upes. Atrado juos vaikystėje tą šviesų rugsėjo vidudienį, kai sukaitę, su gaudžiančiu marškinėliuose vėju įlėkė į šią pievą. Visą laiką ąžuolai gyveno jų sąmonėje, į gilų atminties podirvį suleidę šaknis, jie stovėjo jos žarose, kai ežeruose kapodavo eketes ir vaikai tempdavo rogutes į kalną, kai neramūs vaikštinėdavo aplink trobas sodiečiai ir klykaudavo varnos, pro juos sklandė bėglūs baltųjų debesų šešėliai, kai siautėjo amžinoji šviesa ir pievose pustydavo dalgius. Atranda juos ir dabar, savo jaunystės priebėgoj. Atras ir vėliau, ir vienas garsas čia tėra, vienas žodis — tas, kurį ošia ąžuolai. Prie jų šliejasi visi kiti vardai ir datos...

Kiek kartų jie nė patys nepajusdavo, kaip atsidurdavo prie ąžuolų, ir toks neapsakomas jausmas apimdavo, toks noras kažką suprasti, išgirsti — net gerkles užgniauždavo. Bet niekas dar nėra prašnekinęs ąžuolų, niekas nepasakys, ką jie čia patirdavo, kai liedavosi per kraštus saulės indas...

Tačiau Juozas, užvertęs galvą, pusbalsiu sukužda, kužda: “Jau... girdžiu tave, senasai ąžuole!..”

— Ar tu ateisi į išleistuvių vakarą? — klausia Juozas.

— Nežinau... Tikriausiai ateisiu. — atsako Albinas.

Juozas prigula saulės atokaitoje tarp pušelių. Viršūnėse spindi voratinkliai, dangus mėlynas, giedras, kvepia sakais, kvepia lietumi, kuris neseniai čia praūžė, tačiau šį kvapą jau stelbia dirvono kvapas. Nubunda Juozas įdienojus. Žolė jau išdžiūvusi, čirpia žiogai, pievose šūkauja grėbėjos, kai kurios nuogos taškosi brastoje. Nė gėdos neprisidengia jį pamačiusios...

[5]

— Jau pietūs, kur tu valkiojaisi! — pasitinka jį kieme pamotė. — Eik greičiau į fermą liuobti veršelių, tu gy... — ir pasileidžia per kiemą lyg šišo pagauta.

— Duok, mama, parnešiu vandens, — ima naščius. Žvangėdamas atsirita paspirtas kibiras, pasipila keiksmai. Juokdamasi praeina pro juos Konstantienė.

— Eikš palaikyk kartelę! — šaukia nuo klojimo stogo Konstantas.

— Kur griausmas nešioja? Darbo žiūrėk, — atsigręžia pagiringa tėvo burna.

Parlėkęs su dviračiu iš fermos, jis lygina kostiumą, šveičia nukleiptus batus, ilgai knebinėja kaklaraištį...

— Duok, — tėvas įgudusiais pirštais mikliai suriša mazgą. — Stovėk tiesiai, ko kūpriniesi, — taiso apsmukusius švarkelio pečius. — Tavo metų būdamas aš...

Aitrūs papiroso dūmai smelkiasi į akis.

— Velniava, — sako tėvas. — Kabo kaip maišas. Ko gi stovi kaip sukaustytas? Galvą pakelk. Galvą visuomet reikia tiesiai laikyti. Aš tavo metų būdamas...

Palenkusi mažą galvą plėšraus paukščio snapu, į jį įdėmiai žiūri pamotė. Paskui, trūktelėjusi pečiais, sako:

— Nagi šitas stuobrys...

— Ne tavo reikalas, — burbteli tėvas.

— Ačiū, jau eisiu, — sako Juozas.

Prie slenksčio, rodos, tebesėdi senoji. Nulydi jį susirūpinusiomis akimis. Kažką lyg švokščia jam, nori atsikelti, prieiti. Atkėlęs sukrypusius vartelius, žengia į šiltą vakaro erdvę, nusidriekiančią į rytus švelniais kalvų aptakumais, parausvintą vakarėjančios saulės. Prie tvartelio, buvusios mergų klėtelės, sudūzgia uodų debesėlis, vėjas siūbteli šieno ir liucernos kvapu. Tai paskutinis kartas, kai leidosi pamotės ūdijamas. Ir draugų daugiau nieko nebeklausinės. Visa jau praeitis — ir švytintys miestų bokštai, ir uosto laivai, ir išmirusios aikštės, liūdnų klajonių su tėvu liudininkės, ir tolimas traukinuko ūktelėjimas, ir grublėtas prieklėčio akmuo, ir mėnesėti laukai, kuriais klaidžiodavo genamas kažkokio nerimo... Artindamasis prie miestelio, vis spartina žingsnį. Siauros, dulkėtos gatvelės, kuriomis moteriškės pargena iš ganyklos karves. Visi jį čia pažįsta, sveikindami maloniai atsako. Senstančių moterų akyse jis skaito slaptą pavydą, gal net džiaugsmą — kol dukterys dar nesidairo jaunikių, jų ieško joms motinos. Ir tėvas juo galėtų didžiuotis, kodėl gi ne? Ištįsusio vaikino juodu kostiumu, balta apykakle siluetas šmėsteli Akuočio, Velikio languose. Eina jis pasitempęs, lengvai mosikuodamas rankomis. Niekas jo čia tokio dar neregėjo.

Štai ir mokykla: žalias dviaukštis namukas, skendintis klevų žalumoj. Jį pasitinka kostiumuoti draugai. Pasisveikina, plačiai šypsodamiesi, jausdami, kad yra stebimi pro visus langus, eina į vidų, praleisdami vienas kitą, kopia išdilusiais laiptais. Kuris nors nežymiai timpteli kelnių kiškas, ir tada pasimato, kaip žvilga batai. Juozas eina kiek atsilikęs. Jie varsto tuščias klases — ant suolų, ant lentos, ant durų gula švelnūs minkšti šešėliai. Visi garsai neįprastai reikšmingi, tylūs. Bažnytėlėje sugaudžia varpai, karksėdamos pakyla varnos. Bet čia, mokykloje, tylu, tuščia, visos kertės apmirusios. Netrukus triukšmingai įsiverš pridususios merginos, netrukus juos pavadins į salę...

... Sėdėjo už ilgų stalų, nukrautų aptirpusiais tortais, kepsniais, mišraine, akylai stebimi mokytojų — kaip patarnauja merginoms, kaip šnekasi...

Paskui Albinas perskaitė savo eilėraštį, skirtą klasei. Albinas buvo šiandien neįprastai rimtas, sakytum sergėjosi visuotinio susijaudinimo, tvyrančio ore. Vis kresčiojo galva ir braukė per plonus, truputėlį besiraitančius plaukus — įprotis, perimtas iš fizikos mokytojo; vaikščiojo smarkiai krypuodamas į šalis, energingu žingsniu, ir tik dabar daugeliui krito į akis, kad jis gana stuomeningas, plačių nuolaidžių pečių.

Mokytojai ėmė dalintis prisiminimais. Daug ką turėjo papasakoti pirmoji Juozo mokytoja. Prisiminė, su kokiu švarkeliu jis pirmą kartą atėjo į klasę, kaip rašė raides... Sulig tais žodžiais Juozo atminty išplaukė ūkanotas rudenio sodas vaikų aplaužytomis šakomis, paskutiniai skambučiai, perskrodžiantys koridorių prietemą, ir kaip jis laukdavo palikto po pamokų Algimanto... Daug kuo tas vaikas mokytoją stebinęs... Begales ji prisiminė smulkmenų, jau seniai spėjusių išgaruoti Juozui iš galvos, tačiau labai jam charakteringų, taiklių.

Mokytoja šnekėjo rūpestingai parinkdama žodžius, stengdamasi kuo tiksliau jį apibūdinti...

Juozas nustebo: pasirodo, jis čia visą laiką buvo sergstimas kažkieno įžvalgių akių — menkiausias jo pasisekimas ar nesėkmė nelikdavo nepastebėta. Keista, kaip gerai buvo išgirstas tas mažas, prie lango sėdėjęs berniūkštis, kaip jį mokytoja prisiminė. Ir visus mokytoja suglumino pasakydama, kad pradinėse klasėse Juozas buvęs geriausias, gabiausias vaikas. Kaip jis piešdavęs, kaip įsimindavęs kiekvieną kokio vaizdelio detalę, o eilėraščius! Kaip deklamuodavęs eilėraščius! Iki šiol ji girdinti, kaip jis deklamuoja, žvilgčiodamas pro langą: ... Ką gi vėjas tenai veikia... Ūū — beldžias į duris, mano, kad atidarys... Kailiniais apgaubčiau ją... Man prie krosnies jų nereikia... Juozas nejučiom dirstelėjo į Pedagogę: sulig pirmaisiais mokytojos žodžiais ji atkragino smakrą nukarusiu pagurkliu, pasitaisė baltus klostytus bliūzelės rankogalius, paskui stumtelėjo kėdę, norėjo atsistoti, kažką sakyti, bet čia buvo nebe klasė — jos balsą užgožė pagyvėjusios kalbos. Juozas dar spėjo pamatyti, kaip literatūros mokytojas linktelėjo kažką aiškinančiam direktoriui ir pažvelgė į Juozą.

— Koks jis buvo mokinys, negaliu spręsti, — tarė atsistojęs fizinio lavinimo mokytojas, bet sportininkas, sprinteris, tikrai geras, ir aš norėčiau įteikti jam atminimui mažą suvenyrą... Prašau, — ir stipriai spūstelėjo ranką.

Paskui šnekėjo geografė, ir Juozas prisiminė, kaip kartą tamsiame sandėliuke, ieškodamas žemėlapio, susidūrė su karštu Nijolės veidu, kaip ji palietė jo rankas...

Pažadino iš galustalės pasigirdęs auklėtojo balsas:

— Tai tu, Juozai, nestoji į aukštąją?

— Ne. Kol kas ne, — pratarė paskubomis.

— Susidaužkime. Už jūsų sėkmę, vaikai, — auklėtojas pakėlė taurę. Buvo jau įraudęs, palaidu kaklaraiščiu, bet kalbėjo kaip visuomet ryžtingai, tiesiai.

— O ar nesigailėsi paskui? — pastatė tuščią taurę — Mes neperkalbinėjame, mes tik klausiame, — žvilgtelėjo į niūriai tylintį direktorių. — Reikia gerai pagalvoti, ar iš tikrųjų darai, ką nori.

— Taip, aš iš tikrųjų darau, ką noriu, — pasakė Juozas nepakeldamas galvos. — Ir, manau, visuomet taip elgsiuosi.

Paskutiniai žodžiai nuskambėjo bent kiek įžūliai. Albinas vyptelėjo, Nijolė nudelbė akis, tačiau Marytė žvelgė susižavėjusi.

Juozas vėl dirstelėjo į Nijolę. Prikandusi apatinę lūpą, ji dalijo aptirpusio torto gabalėlius. Stropi, rūpestinga šeimininkė. Jo pareiga buvo jai padėti. Iš kitos stalo pusės į juos dėbtelėjo Albinas — jo eilėraštis pelnė garsias katutes, bet ne išdidumas, kaip manė Juozas, žvelgė iš jo akių, o pavydas... Vieną akimirką Juozui pasivaideno, kad jiedu su Nijole priima ne itin jiems prielankius svečius...

... O už lango jau leidosi vakaras, pievelės dvelkė vėsa, patamsėjo klevų žaluma, baltas vieškelio vingis buvo lyg koks atsisveikinimo mostas, tylus ir liūdnas. Visa — gatvelės, įlomėlių rūkai, garuojantis ežeras — praplaukė tarsi pro traukinio langą, į kurį pūsčiojo lengvas vėjelis, atnešdamas ir kvapus iš fermų...

— Aš mielai su tavim pašokčiau, — pasakė baigusi savo darbą Nijolė.

Visi staiga pritilo. Prašnekę ieškodavo kuo rimtesnių, iškilmingesnių žodžių. Šilti vakaro atšvaitai nutvieskė veidus.

Nekasdieniškais jie čia vilkėjo drabužiais, nekasdieniški turėjo būti jausmai, mintys, net balsai, bet kartais pro savęs graudenimą prasismelkdavo ir vienas kitas nuoširdesnis žodis.

Poros tyliai sukosi dulsvoje prieblandoje, akyse šmėsčiojo rausvas dangaus ruoželis. Iš pradžių Juozas dar galvojo, kaip ją prašnekinti, o dabar žodžiai plaukė patys. Merginos sukosi tuo pačiu taktu, vis labiau įsijausdamos į melodiją, stengdamosi jai atsiliepti kiekvienu judesiu. Kiek pasikreipusi į šoną, suko šokio girnas plačiapėdė Janė, virš jos skriejo iškilmingas Albino veidas, šmėsčiojo išlakūs liemenys — Bernadetos, Marytės...

Lydimas egzaltuoto prancūzų mokytojos žvilgsnio, Juozas atidarė langą į sodą. Priėjo Rimantas, išsikvėpinęs, apsikirpęs, žvilgančiais batais, su “fantazija” atlape, plačiu kaklaraiščiu, — tokį visada sutiksi kur gegužinėje ar vestuvėse: jie pirmieji atkelia vartus, atkemša šampano butelius, jiems praeinant, visi prityla, pasitraukdami iš kelio, nors už nugaros dažnai pasigirsta pašaipūnų balsai. Visas jų šaunumas kaip ant delno. Rimantui už nugaros sutavaravo krūvon susispietusių merginų akys.

Krypuodamas į šalis ir kresčiodamas plaukus, priėjo Albinas, jam įkandin salę perkirto lieknas, pasitempęs Stonys; išsišiepęs iki ausų, lyg vaikas, kuris, rodės, nei iš šio, nei iš to prunkštels, priėjo Meškėnas, apvalus, skaisčiaveidis, įtraukta į pečius galva, nukarusiomis imtynininko rankomis, nerangus, bet geraširdis, kikenimu antrinąs kitų juokui, kurį pats sukelia... Taip jie perkirto tvankią salę, kurioje kryžiavosi susėdusių motinų, tėvų ir mokytojų akys.

Į veidus dvelktelėjo vėsa. Virš kalno, kurio papėdėje tyvuliavo ežeras, kilo mėnulis lyg nepaliestas vaisius, žadinantis visus pojūčius. Žiebėsi žvaigždės... Ar tu ilgiesi?.. — kamantinėjo iš radiolos balsas.

Istorijos mokytojas, padedamas savo pačios, nurinko nuo stalo paskutines lėkštutes — jo veidas buvo toks, lyg čiupinėtų jų nešvarius sąsiuvinius ar dienoraščius. Uždegė žvakeles, pašlakstė vandeniu grindis. Pasieniuose susodino motinas. Daug jų buvo, baltomis, taškuotomis skarutėmis, žilstelėjusių. Tačiau Juozas kažkodėl įsidėmėjo tik vienas akis ir kaip jos nužvelgė savo dukterį, besisukančią su juo praplatėjusioje salėje. Paskui susidūrė su jos tėvo akimis, atšiauriomis, išbandančiomis, ir kažkodėl pagalvojo, kad neperžengs jų slenksčio. Tik vienas jaunikis jiems tiktų — Rimantas, pamanė jis, nors patikli Nijolės ranka ilsėjosi ant jo peties.

Spragsėjo fotoaparatu ar knebinėjo radiolą, rodydamas savo techninius sugebėjimus, Stonys, entuziastingas, lipšnus, nenustygstantis. “šokit, ko nešokat”, — puldinėjo čia prie vieno, čia prie kito. Susimąstęs, visa galva iškilęs virš jų, stovėjo Albinas. Tarsi jaunikis, karštai geistos nuotakos sutikimą gavęs, degė nekantrumu Rimantas, balta nosinaite vis šluostantis suprakaitavusius delnus.

Skambėjo daugiabalsis choras.

— ... Toks jausmas, lyg kažką prarandu...

— Iš kokio posmo šie žodžiai? Ne tu čia kalbi.

— ... Užteks tos graudulingos mizantropijos...

— ... Nebūk toks surūgęs...

— ... Tave, Juozai... Tu neprišaukiamas...

— Aš visuomet buvau už durų.

— Ak, nekalbėk taip susimildamas, — ir stipriai suspaudė jo ranką.

— ... Ar tu tiki... ar jauti, kas čia gražu, ko niekad daugiau nebebus, kas niekad nebepasikartos, ką mes, kaip tvirtina mokytojai, nuolat minėsim?..

— ... Mus aprengė kaip lėlytes...

— ... O aš žinau... širdimi jaučiu, iš to, kaip ji skubinas plakti, minėsim, ir dar kaip. Šauksim nebeprišauksim niekad niekad... Ir nei draugų, nei šitų suolų... Išklysim kas kur...

— Kas tau?..

— Nieko, tuoj praeis.

— Tu visuomet toks atžagareivis: kai tave glosto, šiaušiesi, kai bara... Kodėl?

— Kam tau tai žinoti?

— Aš noriu, sakyk.

— Tik pažiūrėk į Albiną, koks pasipūtęs, lyg...

— Tai todėl, kad jis giliau jaučia ir mąsto.

— Naivios mokinukės žodžiai... Gal jis tik pozuoja. Gal įsitikinęs, kad šitaip turi elgtis poetas.

— Ne, tikrai ne. Tu vis nori Jam įgelti. Kodėl?

— Eime geriau į kiemą ar prie stalo.

— Taip niekas merginos nekviečia: ten arba ten — nesvarbu. Reikia pasiūlyti viena, kas jai labiausiai patiktų.

Muzika, tylūs balsai, ir skrieja virš jų kažkieno akmenėjantis, pilkas, apneštas žiedadulkėm veidas, nutviekstas būsimo ryto aušros. Gal tai tavo veidas, Albinai?

Paryčiui, apdujusius nuo kalbų ir šokių, juos pašaukė auklėtojas. Negausus būrelis išėjo į kiemą. Plieskėsi žara, tylėjo gatvelės, apstotos susigūžusių namiūkščių. Kaip į milžinišką duobėtą krosnį pašauti kepalai, pagalvojo Albinas. Tik ta krosnis dar neįkaitusi. Ryto prieblanda juos glostė ir vilgė vėsiais rasotais delnais. Už nugarų tviskėjo saulėtekį atmušantis mokyklos langas, bolavo kiemo aikštelė, kurios vidury stovėjo dar prieškarinių laikų paminklas: moteris slystančiu nuo pečių drabužiu, iškėlusi mirtų vainiką. Kažkur paežerės nendrynuose klykavo pelkių paukštis — iš ten, iš miškų ir pelkynų, kėlėsi rytas, gaivus, daug žadantis, skaisčiu jaunamartės veidu.

Siaura, akmenimis grįsta gatvelė smigo žemyn, tiesiog į tą namų sąvartyną. Pietų pusėje tarsi debesys kilo padūmavusių miškų masyvai.

Iš šnekios vakarykštės melodramos neliko nieko. Nedrąsūs kosmetikos pėdsakai išbluko merginų veiduose, suknutės prisigėrė ryto drėgmės, išdriko šukuosenos. Ratų sumaltos vieškelio dulkės sėdo ant jų batelių ir kojų. Tylėjo galvas nuleidusios, tegirdėdamos savo žingsnius ir alsavimą. Ne tokiais dažais tapė rytmetys auštančią dieną, ilgą, karštą, dulkėtą Aukštaitijos darbymečio dieną. Ir visi vėl pajuto pavydą tam, kuris bus poetas.

— 1960 metai birželio 24-ji diena. Rytų Aukštaitijos kampelyje baigėsi aštuntosios abiturientų laidos išleistuvės, — iškilmingai paskelbė Juozas, kai su Nijole ėjo keliuku pro baltus buvusios dvarvietės pastatus.

— Ko tu vis šaipaisi? — ji gūžėsi nuo vėsos.

— Atleisk, — jis užmetė jai ant pečių švarkelį. Jos veidas buvo susirūpinęs, dėl kažko nuogąstaująs. “Nieko sau mergaičiukė, nagus apčiulptum”, — išgirdo Juozas kažkieno balsą prie spirito varyklos. Iš tamsaus buvusios salyklinės rūsio išlindo du apgirtę žmogėnai. Juozas su Nijole paspartino žingsnius.

Ėjo paupiu palei aukštas liucernos kalvas, ant kurių stoviniavo karvių melžti atėjusios moterys. Bet jiems dar anksti buvo namo. Maloniai šildė patekėjusi saulė, jos šviesa plazdėjo atšlaitėse, tavaravo brastų vandeny. Ji ėjo sparčiai, nežvilgteldama į jį, ir aukštos, palinkusios ant tako žolės plakėsi į blauzdas. Tada jis pirmą sykį pamatė, kaip spindi rasa. Basos jos kojos palikdavo drėgnus pėdsakus suplūktame, suaižėjusiame takelio moly...

Juozas vis stabčiojo. Pagaliau ryžosi, prisitraukė ją, pabučiavo, ne iš karto pajusdamas lūpų skonį. Jos buvo vėsios, tarsi užkritusios rasa. Akys prisipildė šviesos, jose suplazdėjo mažyčiai žilvičio lapų šešėliai, pro jos švelnų profilį nuslydęs žvilgsnis pamatė kalne moterį, kuri stovėjo prie žolę rupšnojančios karvės kaip įbesta...

Įsigalinti diena vis valdingiau ir valdingiau reiškė savo teises. Nusviedusi rūbus, ji įbrido į gaivią, gyvastingą tėkmę. Vyzdžiai subėgo vokų kraštelin, ir godžiai į atloštą kaklą įsisiurbė pirmoji meilės angis, apsivijo aplink stangrų liemenį, aplink kojas, kaklą, klubus, nors ji vis dar bandė priešintis.

Ten, paupio pievelėje, kur pragaištingai čirpė žiogai ir plazdėjo perdžiūvę vabzdžių sparneliai, jis pajuto, kaip daužosi aklinoje krūtinės ląstoje uždaryta širdis. Į nosį trenkė išskrudusios žemės karštis, ir visa — žiogų čirpavimas, vingiuojantys kalvų atšlaitėmis keliūkščiai, ramus vandens ir virš jo palinkusių karklų šnabždėjimas, ir aukštai viršum kemsynės sukantis ratus paukštis plėšrūnas, ir vėjo taršomo krūmokšnio atsidūsėjimas — ar ne jį girdėdavo jisai, klydinėdamas pakrūmėmis ir pamiškėmis? — ir aukštai danguje plūduriuoją debesys, išgarinti iki baltumo įkaitusios saulės, ir kažkieno balsas, šaukiantis nuo molio kalvos, kur pamautos ant tvorų puodynės, — visa buvo kaip jo perdžiūvusio gomurio troškulys, ir visa jis sugėrė su jos kūno kvapu. Ir išliks tai jam metų metais. Suklupęs prie džiūstančių meilės versmių, jis ieškos šitos vienintelės, ištryškusios aukštą šienapjūtės vidurdienį iš skurdžios jo gimtosios žemės įsčių. Tai buvo pirmasis žingsnis į savo namus, kurių jis niekada neturėjo, pirmasis “taip” negudriai gyvenimo sandarai.

Čia, kur nutrūksta jo senieji keliai, kur gimsta kita mintis, kitas žinojimas, sąmonės kertelėje it žalsva signalinė švieselė sužybčiojo klausimas: ar sustiprins jį šis patyrimas, ar atneš jis lauktąjį išsivadavimą? Jis papurtė galvą. Tik viena jam buvo aišku: nuo šiolei kitokie bus jo žodžiai, kitaip jis žiūrės į žmones. Jautė, kad tai dar ne tas slenkstis, prie kurio jis galėtų sustoti. Kažkurią akimirką jam pasidarė apmaudu, beveik koktu.

— Ko tu į mane taip žiūri? — pasakė ji, taisydamasi drabužius. Kokie įgudę buvo jos judesiai!

Visą pusdienį vaikštinėjo pamiškėmis ir palaukėmis. Šlamštė sausas vėjelis, dūzgė bitės. Saulė stovėjo danguje apnešta darbymečio dulkėmis. Jos šviesa skaldė palaukių akmenis, gremžė, trupino molį ar skaldą. Leisgyviai teliūskavo ežerai, nebeįstengiantys pasiekti savo krantų. Sirpo žemuogės, sirpo avietės ir vyšnios. Ištuštėję, tylūs tarsi šventadienį buvo visi kiemai su pamautomis ant tvorų puodynėmis, šuliniais ir prieklėčiais. Kažkieno juodas gauruotas šuo, riogsojęs prie tvoros, abejingai pakėlė galvą ir pažvelgė į juos lyg senas išminčius — nė neviauktelėjo, nė uodega nesuvizgino.

Ausyse tebeskambėjo žodžiai: “Ko tu į mane taip žiūri?” Dalykiški, įgudę buvo jos judesiai... Bučiavosi alsioje bruknienojų pamiškėje, ant nusekusio brastos kranto, tarp serbentų, prie ežero...

Paskui apsipyko.

— Visi jūs tokie, — pratarė ji.

— Kokie?

— Išpuikę, savimylos ir garbėtroškos.

Ji nei iš šio, nei iš to ėmė plūsti Albiną. Dingtelėjo baisus įtarimas, bet ji nesiliovė, klojo tokias jo mintis, kurių nė pats nežinojo turįs.

— Tu bijai, kad jis labai didelis žmogus pasidarys. To, kas čia yra, tau neužtenka. Tik ir taikais, kaip pasprukti.

— O tu?

— Niekur aš nevažiuoju. Aš būsiu medicinos seselė, štai ir viskas. O tu pats nežinai, ko nori.

Namo grįžo pro Albino namus. Juozą pasitiko pašaipus draugo veidas.

— Kur tu valkiojiesi? Kur buvai? — nužiūrėjo jį Albinas. — Mes su Rimantu visą dieną tavęs ieškojom. — Staiga jis nutilo ir tik dabar, rodos, pastebėjo, koks pasikeitęs Juozas. Bet apsimetė nieko nematąs. Buvo suirzęs, lyg jam labai rūpėtų kažkas. Staiga pratarė: — Ką čia vaidini, nesigirk.

— Aš ir nesigiriu.

Jie įėjo į kamaraitę, kur stovėjo sukrautas kelionei lagaminėlis. Albinas kažko vis dar ieškojo, švaistė drabužius ir grubiai šūkčiojo ant motinos, kuri, nebeišmanydama kaip jam padėti, tupinėjo aplink ir kaišiojo tai perdžiūvusį sūrį, tai kumpio bryzą. Pro praviras duris pasigirsdavo tėvo balsas:

— Matai, kokį išauginai, dabar žinokis. Aš ir sakiau, dar paminėsi...

Albino veidu perbėgo skausmingas virpulys, toks, kokį Juozas matė pirmą kartą pravėręs šios trobos duris, bet kiek pasikeitimų, kiek lūkesčių skyrė juos dabar nuo tos dienos!..

Albinas išėjo laukan, apmaudingai trenkęs duris. Kieme, stovėdamas prie apgriuvusio šulinio ir tvoros, kur mėtėsi sulankstytas kibiras ir nukreipti motinos bateliai, apsižvalgė: prietemoje švietė bažnytėlės bokštas, kiemuose amsėjo šunys. Juozas staiga prisiminė, kaip knygų prikimštais portfeliais jie grįždavo iš mokyklos, kaip slidinėdavo, žvilgčiodami į dangų, nuplaukiantį speigo gaisais, nueinantį ugninėmis plėnimis. Buvo tylu, pūsčiojo šiltas vėjelis. Bet nesinorėjo Juozui dabar užkopti ant kalno, nors Albinas ir kvietė... Sustojo ant užgožto alksniais liepto, vandenyje žibėjo keletas neryškių žvaigždelių. Aplinkui — tylos ir prisiminimų plotai. Vėjo ratai, vėjo vežimai išmalė šitų laukų keliukus, pakelėse nuolankiai siūruoja žolė, nugriaudėjo nugarmėjo griaustiniai su ugnies žirgais... Gyvenimas stovi visa savo negudria konkretybe, artimas ir apčiuopiamas, ketindamas pradėti savo bylą paprasčiausiais garsais. Jis stumia ir stelbia, kas buvo, ir nežinia, ar beverta priešintis.

Miestelyje skambina varpai. Mintys visą laiką sukasi apie Nijolę. Šunsnukiai, sako Albinas. Abu vengia vienas kito akių. Man rodosi, kad jis nebenori iš čia išvažiuoti, galvoja Juozas. Atsisveikina jie šaltai. Albino akyse atžarus priekaištas, o gal panieka ar pagieža — apsidairo papieviais, lyg ko ieškodamas. Girdėti griežlė, girdėti tylus kažkieno buvimas, viskas pritilo, apmirė, kad pajustum kažkokią didelę, visa aprėpiančią esybę. Gražios ir švelnios liko Juozo mintys apie ją, bet tame suartėjime nestigo ir kažkokio nuožmaus atšiaurumo. Prie meilės slenksčio stovinti panieka, karti ironija; kuo gi jos skiriasi? Kažkas žadino jo budrumą ir netikėjimą — kas į ką čia bus iškeista. O jeigu jis apsigaus, jeigu klysta? Jo sieloje nebuvo šventumo nė pėdsako... Galvodamas apie ją, Juozas nė nepastebi, kaip atsiduria savo kieme.

Tėvas ėjo nuo skiedryno. Juozas sustojo prie jo, laukdamas, ką pasakys. Tylu, tik troboje šūkalioja pamotė. Tėvas nuplėšia prilipusį prie lūpos papirosą, nužvelgia Juozą nuo galvos iki kojų ir, karčiai nusispjovęs, prataria:

— Kur tu buvai? — klausia tokiu tonu, kokiu jau kartą yra klausęs.

Dairydamasis į dangaus pakraštėlius, stoviniuoja Konstantas, vaikštinėja apie savo trobesius Vizgirda. Skambiai nusikvatodama, kažką pasakoja Vizgirdienei Konstantienė. Prietemoje žybčioja jos auksinis dantis. Vizgirdienė juokiasi dusliai, šluostydamasi ašarojančias akis. Ant suoliuko, pasidėjusi šalimais gumbuotą lazdelę, tarsi tebesėdi senoji. Apvalios akys įbestos į juodą klėtelės angą, kur kitados miegodavo jos dukterys. “Aš klausiu, kur tu buvai?” — skamba ausyse tėvo balsas. Laikas tveria tik tiek, kiek tveria jo mintys apie Nijolę. Nieko jis nepaaiškins tėvui. Šis liūdnas pasaulis priklauso jam, jis išsikovojo jį, išmeldė, iškentėjo, jį perleidžia kažkas, pasiruošęs iš jo išeiti... Bet kas, jeigu ir čia jis bus apviltas ir apgautas? Ir ji, kad paliudytų ištikimybę, turės jam nuolat siųsti prieraišumo ženklus... Ar tai ne egoizmas, ar nenori jis būti ir čia vienintelis, nepakeičiamas? — paikos mintys, bet nuo jų visas nustėrsta.

Liūdnas šyptelėjimas nuslysta apšepusiu tėvo veidu: visa jam aišku, visa jis suprato iš karto.

— Tavo reikalas, — prataria po ilgokos pauzės. — Tu jau pakankamai suaugęs ir, manau, žinai, ką darąs.

Liaujasi klegėjusios moterys, metęs paskutinį žvilgsnį į saulėlydį, sirpstantį už išlenktos kalvos, Vizgirda eina į trobą. Šviečia baltas skiedrynas. Susitikimo džiaugsmas, bet kokio susitikimo, su kuo? Puldamas į jo glėbį, Juozas pagalvojo apie visus tuos, kuriuos mylėjo...

GĘSTANTYS ATŠVAITAI

[1]

“Štai mums ir įteikė brandos atestatus! Visi klasės draugai baigia išsiskirstyti. Aš tebedirbu fermoje su tėvu.

Kartais pabandau žvilgtelti į save iš šalies. Šitas Juozas, kuris taip krimsdavosi dėl niekų — dėl blogo pažymio, neįmesto į krepšį kamuolio, atsitiktinio Nijolės žvilgsnio ar žodžio, įžiūrėdamas jame šimtus prasmių, — pamažu miršta.

“Juozai, kur tu stosi?” — “Dar nežinau”. — “O aš į politechniką”, — paskelbia Vidmantas Stonys. Paniškai klaidžioja žėrinčios Vito akys — jis irgi nežino, kur bus savo laukinės prigimties nublokštas. “Aš...” — nori pasakyti Nijolė ir nuleidžia akis, — kaip man patinka toks jos kuklumas. Žiūriu, kaip ji prikanda lūpą, kaip nukaista jos skruostai. “Tu dar neapsisprendei?!” — stebisi Vidmantas. “Ko čia prikibai”, — sakau. “Juozai, kur tu?..” — ir vėl. “Ak, supraskit pagaliau! — šaukiu jiems. — Aš noriu žinoti. Aš klausiu — kaip, kur, kas”. — “Ir mes”. — “Anaiptol. Čia didelis skirtumas. Jūs renkatės profesijas, visa kita jums aišku savaime”. — “Filosofas”, — burbteli Albinas. “Bet ir tau teks pasirinkti profesiją”, — sako Vidmantas. Jaučiu įdėmias Albino akis, jos tarsi fiksuoja kiekvieną mano krustelėjimą. Tačiau nebesišaipo. “Profesija... — sakau. — Tokia ir bus mano profesija”. — “Kokia?.. Kokia?” Susimetę į pulkelius, jie trauko pečiais. Kažkas dar bando mane apginti, bet nesėkmingai. (“Na, matai, argi aš nesakiau”, — skeryčiojasi nustėrusio tėvo akivaizdoje pamotė. “Taip taip! — šaukiu jiems pavymui. — Gali būti ir tokia profesija. Ne profesija — pašaukimas!” — “Oho!” — “Kaip jūs nesuprantat, — sakau. — Aš dar nežinau, nei kas man patinka, nei ko noriu, ką jaučiu, ką galvoju, o mane jau verčia veikti. Pirma dar savyje turiu susigaudyti. Jeigu dabar aš eičiau, eičiau lyg kieno stumiamas, daryčiau ne savo rankom, kalbėčiau ne savo lūpom. Taip kartais atsitinka ir dabar. Pasijunti lyg už neregimų siūlų tampoma marionetė. Kažkuo piktinies, šauki, nors pats nežinai, ko nori. Noriu viską pasirinkti. Pats! Manau, nėra čia ko nesuprasti”.

Bet niekas manęs nebesiklauso. Lieku vienas. Vienas, tačiau žinantis savo kelią — štai koks čia yra skirtumas. Didelis skirtumas.

Tokios scenos ir dialogai, pusiau įsivaizduoti, pusiau realūs, skrieja mano sąmonėje vienas po kito.

“Kas tu būsi?” — klausia Nijolė. “Dar nežinau” — suku į šoną akis.

Ji tyli. Užvertusi galvą, žiūri į beržo viršūnę, kurioje ryškiai spindi didelė, rasota žvaigždė. Nijolė nori kažką sakyti, bet nesako, ir aš negaliu jai tarti nei taip, nei ne. Už viską yra valdingesnis balsas, tvirtinantis: “Tu eisi savo keliu, kad ir kas”. Apie tai aš jai norėčiau pasakyti, bet šmėsčiojąs jos akyse nerimas išbaido žodžius.

Panarinęs galvą, grįžtu namo.

Guliu tvartely ant šieno ir skaitau Levo Tolstojaus “Hadži Muratą” — kokia buvo šio kalniečio dvasios stiprybė! Drąsa!

Garduose bilsnoja, pūškuoja sotūs veršeliai, durys atviros, ir aš vis dirsčioju į aukštą, apgriuvusį, be turėklų tiltelį, ant kurio tučtuojau gali pasirodyti tėvas. Čia pat maišas, kuriuo, jeigu jis nepastebėtas išdygtų tarpdury, dar spėčiau uždengti knygą. Kol kas jo balsas girdėti anapus upelio, dvaro kieme, prie krautuvėlės ir kalvės, priešais buvusią spirito varyklą. Negarsus, tirpstantis; retkarčiais jį nustelbia triukšmingas kalvio Šimėno balsas, čia Šimėnas nusikvatoja, kažką pasako, trinkteli kūju, čia prašneka kiti, ir tėvo balsas tarsi ginasi nuo jų. Regiu: stovi jis ten pakreipęs kepurės snapelį, marškinių rankovės atraitotos, rankos sugrūstos į galife kelnių kišenes, kiek atsilošęs, šypsantis...

Priešais, virš žolėmis aptekusios kūdros, iš kurios kyšo karo mašinų griaučiai, dūzgia uodai, po kairei virš seno parko klevų, kurių viršūnes dar siekia besileidžianti saulė, krankia varnos, krankia jos ir virš apdegusių buvusio dvaro griuvėsių — čia daug kartų siautė gaisrai, vieną prisimenu ir aš: iš visų pusių žmonės bėgo su kibirais, su kabliais, o ten virto tumulai dūmų, maurojo galvijai, švaistėsi liepsnos, krito balkiai.

Susirandu popieriaus skiautelę ir bandau rašyti, tačiau jokio polėkio, tik išgeltę knygos lapai man primena posmelį:

Bekvapę, užmirštą gėlelę

radau aš knygoje senoj.

“… taip šis blausus albumo lapas”, — šituos žodžius norėjau užrašyti ant savo nuotraukos, kurią dovanojau Marytei. Į galvą ateina kitas posmas:

Saulėtuosiuos tyruos, arabų šaly,

trys palmės išdidžios išaugo smėly...

Gyvenimas padrikas, blausus, ir tik didelė talento jėga, tokia kaip Tolstojaus, gali užčiuopti, perteikti visą jo sudėtingumą, tragizmą bei grožį. Laimingas turi būti toks žmogus!

Apmaudingai nusviedžiu popieriaus skiautę...

Staiga išgirstu kanopų bildesį. Tėvas joja tiltu, ritmingai kilnodamasis balne. Kažkuo jis man primena kareiviavimo metų nuotrauką, tik ten dar jaunas, uniformuotas, ant eiklaus, gerai įšerto ristūno, čiagi — oda ir kaulai.

— Kam tau tas kuinas? — klausiu išėjęs į kiemą.

— Daug tu apie arklius nusimanai, — prataria tėvas.

Prieš metus ant šitos kumelės jodinėjo Kazimieras — dabar turi geresnę. Mūsų kaime ją paliko kareiviai: kontūzijo patrankos sviedinys; šlubčioja viena koja, apykurtė, nelabai ir beprimato, tačiau dar eikli — tik švilptelk, neria net priguldama. Keisto būdo: nuo bandos visuomet atokiai, nutaikys progelę, kai niekas nesergsti — tiek tematysi, pagausi kur prie Trumbatiškio ar Santakose. Būdavo, vis uostinėja orą, karpo ausimis, lyg klausytųsi, ar kur nepasigirs ją palikusių žirgų kanopos. Į plūgą ar ratus jos nė nebandyk kinkyti — išranki, įnoringa.

— Stepių arklys, — glosto jos galvą tėvas. Katiuša. Vadina ją ir Sibiriete, ir Nataša, bet kitiems ji tėra Invalidė. Jau seniai rengėsi į “zagotskotą” išvežti, tačiau tėvas ją pasiėmė sau — praversianti fermoje. — Tas švancas, — glosto arklio prusnas, — gaili jai avižų žiupsnelio.

Švancas — tai Kazimieras.

— Imk dviratį ir važiuok, — sako man. — Aš parjosiu.

Leidžiuosi tamsoje boluojančia buvusia alėja. Nuokalnės, staigūs posūkiai — čia žvyro paberta, čia akmuo. Bet kurią akimirką gali trenktis į griovį. Tačiau toks važiavimas man patinka: nelauktai išnyrančios kliūtys, malonus pasitenkinimo jausmas, kad jas įveiki, taip staigiai susiorientuoji. Ir įkalnėse, ir nuo kalnų minu kiek išgalėdamas. Tai bus maža treniruotė. Tačiau įkalnėje staiga pajuntu kažkieno nelygų alsavimą. Jis artėja, susigretina su manimi. Žinoma, ten nieko nėra. Bet taip atsitinka dažnai, kai mes važiuojame su Rimantu. Mintis, kad ir šioje nutrūktgalviškoje trasoje, ko gero, aš nebūčiau pirmas, gerokai atvėsina įkarštį. Toliau iriuosi nebeskubėdamas, vienodu tempu, nuožmiai palenkęs galvą, — tiesiog stebina, kaip kartais moki apsimetinėti prieš save. Namai lieka šone, pravažiuoju aukštą Šventosios tiltą, pasiekiu mišką. Abipus vieškelio driekiasi tamsi medžių siena, už nugaros — pilka peleninė aušra, priešais — priblėsusios saulėlydžio žaros... jauja, kur kitados rado Ambraziejų, po kairei — bekojo invalido, rusų — japonų karo dalyvio, Andriaus Žalnieriaus namas, aukštais akmeniniais laiptais, visas skendintis žalumoje; mūrinė kapinių siena, kurios vartuose iškalti žodžiai: “Keleivi, sustok!..” Tolėliau ežeras su tyvuliuojančiais priešaušrio debesėliais, su snūdžiais medžiais ir valtimis krantuose. Iš nendrių klykdami pakyla paukščiai. Kvepia ajerais, smaluotomis valtimis, vandeniu ir dobilienomis — šiais kvapais perkoštas visas miestelis. Jame keletas kūdrų, jis plyti laukų plynumoje, laukų, kuriais vakarų vėjas gena rūkus. Kiemai apmirę, tylūs, langinės uždarytos. Rasotos uogos svyra per tvoras... Pralekiu pro seną turgavietę, pro vaistinę, ūkinių prekių krautuvėlę, pro paminklą, pro kuprelio namus su stovinčiu kieme varstotu. Virsteli durys. Kažkas tyliai pereina per kiemą — tespėju pamatyti plikas moters blauzdas, paskui pašėlusiai ima draskytis šuo. Vėl pagalvoju apie Nijolę.

Atgal grįžtu aplinkiniais keliukais. Po ilgo važiavimo giria — stačiatikių kaimas. Pro našlės Filomenos namus važiuoju lėtai, pasiklausydamas. Tarp klevų prunkšteli arklys. Priešaušrio šviesoje pamatau Sibirietę, išgirstu iš trobelės sklindančius neaiškius balsus. Vadinasi, tėvas čia. Sentikių našlė Filomena...

Arklys atgręžia į mane dideles akis ir tyliai sužvengia. Visas kiemas pakvipęs dobilais ir šviežia duona. Kad ir kas ten būtų — ech! — ne mano reikalas, lekiu toliau. Ant kalno mane apakina saulė; didelė, vėsi, aptraukta rūko plėnimis, ji kybo viršum garuojančių kaip samčiai ežeriūkščių ir pievų. Moterys, įbridusios į aukštą liucerną, melžia karves. Šiltos pieno čiurkšlės dūžta į kibirų kraštus... Dar valandėlė, kita, ir dangaus pakraščiai padūmuos, iš jų siūbtels karštas, dulkes keliantis Vėjas; subildės ratai, virptels didžiulis ežero veidrodis, atspindėjęs dulkėtą nualintos dienos veidą.

Toli, pačiame rytų horizonte, ūkteli traukinys. Po minutėlės pamatau — mažas, juodas nakties vabaliukas išnyra iš lapuočių miško ir, vilkdamas paskui save parudavusius vagonus, prikrautus statybinių medžiagų ir kombinuotų pašarų, slenka saulės nutviekstu pylimu. Čia, kur aš dabar stoviu, kitados buvo stotelė — dar vis teberiogso keletas baltų, apgriuvusių pastatėlių, išlikusios žole užaugusio perono žymės. Įsivaizduoju, kas čia dėdavosi tokiais rytmečiais. Žmonės išsiruošdavo į tolimesnius miestelius, į turgų. Žąsų gagenimas, kamšatis, ryšulėliai... Dabar niekas nei iš miestelio, nei iš kaimo šiuo traukiniu nebevažinėja — kur kas greičiau plentu dumia mašinos.

Čia, parvažiavęs iš miesto pasisvečiuoti, išlipdavo ir mano tėvas — ar ne tokiais rytmečiais pasveikindavo jį gimtinė? Galbūt aš tik geriu iš jo paveldėtąjį jos grožį? Toks jausmas, tarsi kas jau būtų čia stovėjęs ir žiūrėjęs, kaip, versdamas garų kamuolius, išnyra iš rasotų miškų traukinukas. Tylu čia dabar, baigia užželti keliukas, kuriuo kaimo žmonės į šią stotelę veždavo bekonus ir kitką. Traukinys pravažiuoja nė nestabtelėjęs. Tik senyvas mašinistas pasižiūri, iškišęs pro langelį galvą.

Šioje geležinkelio stotelėje aš atsiduriu pirmą kartą, bet jau kiek metų ji gyvena mano sąmonėje. Kiek sykių mes ruošėmės čia atvažiuoti su slidėmis. Jau buvome išnaršę miškingas šiaurinio krašto kalvas, bet čia, pietų pusėje, atsiverianti laukų plynuma mūsų netraukė. Čia viešpatavo speigas ir tolimas traukinio garsas, stingstąs žvarbiuose saulėlydžiuose. Dažnai girdėdavau Konstantą ar Vizgirdienę minint šį geležinkelį. “Siaurukas” — taip jis čia buvo vadinamas. “Kažin, ar pravažiavo siaurukas?” — sakydavo dėdė. Gal geriau siauruku... Kai vokiečių lėktuvai bombardavo siauruką... Prisimenu, kartą važiavau siauruku... — šitokios čia buvo laiko ir man nežinomų įvykių, atsitikimų gairės bei matai.

Speigo pavakariais, išėjus kieman ar važinėjantis slidėmis, mano ausis pasiekdavo tolimas traukinuko ūktelėjimas — vienintelis gyvas garsas papilkėjusiuose nuo speigo saulėlydžio plotuose; garsas, brėžiantis kito, man nežinomo, neištirto pasaulio ribas. Vaizduodavausi tą traukinuką visą šerkšnotą, pūškuojantį sniego laukais, spjaudantį ugnies ir kibirkščių kamuolius. Jis praskriedavo mano vaizduotėje tarsi kometa, velkanti paskui save ugninį šleifą. Ir štai tas speigo pavakarių svetys, savo ūktelėjimu priartinantis metą, kai, užsukęs pas Vizgirdą, matydavau tetą, kočiojančią drobes, įžengęs Kazimiero trobon, rasdavau dėdę, veliantį veltinius, ir visų trobų krosnyse smilkdavo žarijos, ant stalų garuodavo bulvės, ir rasodavo nuo garų langai, kuriuos aptraukdavo speigas; žinodavau, kad, grįžęs namo, rasiu prie krosnelės besišildančią Konstantienę, ir visi mes ilgai klausysimės jos pasakojimų...

Sukoręs tūkstančius reisų, jis priartėjo prie manęs ir ėmė tolti nė neįtardamas, kiek metų jo laukusį keleivį čia palieka...

Tačiau susitikimo džiaugsmo nejaučiau. Patirtas jausmas anaiptol neprilygo tam, kurį patirdavau anais pavakariais.

Atrėmęs dviratį į dobilų žaiginį, priguliau. Pabudau nuo stuktelėjimo į koją. Kažkas laižė mano batus. Pašokau apimtas išgąsčio, kaip ne kartą būdavo vaikystėje, kai, su saulės patekėjimu išginęs karvę į pavieškelės keliūkštį, užsnūsdavau ir ji mane pažadindavo visko sočiai prisismaguriavusi. Supratingose gyvulio akyse išskaitydavau: “Kelkis. Metas namo”. Tą patį išskaičiau ir dabar.

Pilkšvas snukis buvo nubertas vandens lašeliais — taip per karščius aprasoja akmuo, kai saulė išsunkia iš jo druskingo kūno paskutinį drėgmės likutį. Tas likutis čia buvo dobilienų druska, nespėjusi virsti saldžiu putojančiu pienu.

Spigino saulė, siauručiais kelių ruoželiais, keldamos dulkes, lėkė mašinos, dardėjo vežimai...

Jeigu dirbti, tai dirbti. Nepaliesdamas dalgio, visą pusdienį pjoviau šieną. “Padėk dieve!” — šūkaliojo pėsti ir važiuoti. Skaičiau jų akyse nuostabą. Kitas dar stabteldavo lyg netikėdamas — toks plotas pradalgiais nuguldytas. Pavakariop atėjo Konstantas. “Ir aš neblogas pjovėjas buvau, tačiau šitiek nenupjaudavau... Rytais, būdavo, kai išeinu su saulės tekėjimu... Och, dalgį turėjau, kaip per sviestą slysdavo papustytas...” Toks jau yra jo šnekėjimas: daug daiktų ir pievų jo mintys apkeliaus, kol grįš į šitą, kur stoviu aš. Virš liūnelio dūzgia uodai, šokinėja nuo krantų varlės. Vanduo, aptekęs žolėmis ir dumblais, tebetrenkia linais. Nėra kur nė saujos švaraus pasisemti. Net karvės nenorom geria tą buožgalviais ir siurbėlėmis kirbantį vandenį, bet kvapas, kurį jis skleidžia, teikia vakarui kažką archaiška, sena... Einu prie versmelės atsigerti.

— Negerk sušilęs, — sako Konstantas, — gausį zapalianiją.

— Vis tu būgštauji.

— Čia geras hektaras bus, — neatlyžta Konstantas.

Taip, pjoviau leisdamas dalgį beveik skersą, siekiau kiek išgalėdamas toliau. Jeigu dirbti, tai dirbti.

— Du vyrai per tokį laiką tiek nurėžtų, — stebisi jis. Aš visuomet noriu išbandyti save. Visą laiką, ką tik darau, tarsi galynėjuosi su kažkuo, lenktyniauju.

— Tik vieno aš nesuprantu: kam taip plėšytis, — sako Konstantas.

Aš irgi to nesuprantu, tačiau, kai man pavyksta kažką nurungti, būnu — savimi patenkintas.

Nuo kalniuko, rūkydamas papirosą, ateina tėvas. Sustojęs prie plokščio, susmegusio į žemę akmens, apsižvalgo. Nuo pradalgių kyla lengvas nuovargio rūkas. Per jo petį permestas rankšluostis. Nė žodžio man netaręs, pasuka prie sietuvos.

— Toli neplauk, nuskęsi, — sako Konstantas.

Tėvas vynioja nuo kojų sušutusius autus. Kitame sietuvos krante, virš palinkusio žilvičio, mirga gęstanti vakaro šviesa. Maldonio pievelėje prunkšteli arklys.

Vanduo, šiltas, gaivus, nuplaukia nuo manęs rausvų bangelių ratilais. Lyg didžiulė žuvis nardau iš vieno krašto į kitą. Kai apsiverčiu ant nugaros, viena mintis kaip rausvas plūduriuojantis danguje debesiūkštis išplaukia sąmonėje: aš iš tikrųjų noriu visur pirmauti. Kaip Albinas išnaudoja kiekvieną pergalę, kad įgytų kuo daugiau žinių, taip aš, kad sutvirtėčiau.

[2]

Ant pirkios aukšto švarinau aruodą, kuriame buvo sukrautos kai kurios mano knygos, užrašai, seni pinigai, žiebtuvėliai, lemputės, primusas, didžiulė lempa, dūda, varinė lentelė su išgraviruota mūsų pavarde — matyt, kitados ji buvo prikalta prie durų... Pilna čia visokio šlamšto. Verpstigalis, išdilęs pjautuvas išrūdijusiais ašmenimis, suskilusia rankena, net arklinės šukos... — kiek čia visko prisitempta! Visa tai — ir mokyklinius sąsiuvinius, ir dienoraščius, vadovėlius — kroviau į platų krepšį; išnešiu ir sudeginsiu. Akį sulaikė išgeltęs, suglamžytas, iki pusės perplėštas lapas, prirašytas glausta, lygia, tiesiog idealia rašysena, šį popiergalį kartu su kitais kažkada radom prie Mildžiaus malūno, ant apgriuvusios klėties aukšto.

Skaičiau aš juos tada Albinui; čia parašyta: “...protas sustingdo gyvą jausmo plazdėjimą, sustingdo judesį, laiką, vienus reiškinius, daiktus jis temdo, apšviečia, lygina su kitais... Mūsų žinojimas metaforinis... Metafora — šoktelėjimas nuo tikrovės, jos iliuzinis atkūrimas... Proto paskirtis grynai praktinė... Tuščiais sąvokų kevalais juda, šliaužia mūsų mintis, ir tas judėjimas bei jo intensyvumas žadina iliuziją, kad mes smelkiamės gilyn, į esmę... etc”.

Dar nebaigęs skaityti, pajutau Albino pašaipą. “Ir tu tuo tiki?” — paklausė Albinas, stovėdamas ant aukšto, samanoto prieklėčio akmens. “Nelabai suprantu, — pasakiau, — bet čia reikia įsigilinti, gerai įsigilinti, prasmės yra”. — “Sapalionės”, — ir Albinas užsikorė ant prieklėčio. Aš priėjau prie jo artėliau, norėdamas kartu perskaityti kažkokį užbrauktą žodį, jis pasilenkė ir staiga — kad tvers! Nė pamatyti nespėjau, kaip dienoraščio lapai dingo jo švarkelio kišenėje, vos atėmiau, bet ne visus. Žinojau — tų dienoraščių jis man jokiu būdu nerodys, neduos — pavydi: laikys paslėpęs, slaptai skaitinės, vieną kitą mintį gal pasiskolins, bet tai jau bus jo, Albino Maldonio, mintys...

Žolėmis užžėlusią sodybvietę staiga užliejo neįprastas skaudus šviesos blyškumas. Palei akmenų pamatus džiūvo, liepsnojo kažkokie skaisčiai raudoni žiedai, kerojo erškėtrožės, viržiai, virš jų skraidė drugiai, trenkė degėsiais, įkaitusia saulėje skarda, kurios gabalai mėtėsi žolėje tarp apdegusių gelžgalių ir rąstų. Keldama dulkių debesis, aukštu tiltu nulėkė mašina. Ir veržėsi, mirguliavo, tryško per žolėmis aptekusią užtvanką Šventosios vanduo, garmėjo į juodas kiaurymes, verpetavo duburiuose palei akmenis, tingia srove, šiltos popiečio saulės glostomas, slydo palei krante palinkusius karklus.

Bet Albinas nebūtų Albinas: “Nepyk tu dėl to dienoraščio, — pasakė, kai ėjome pro rūsį. — Negi tu nesupranti, kad tokios mintys jį privedė prie savižudybės?” — “Ką jį?” — paklausiau. “Koks tu nenuovokus, — Vygandą Mildžių, bene nieko apie jį negirdėjai?” — “A... Tačiau kažin, ar tos mintys kaltos, gal, priešingai, jos palaikė jį, gal jas žadino nepritapimas prie laiko...” — pasakiau žiūrėdamas į aukštus žolių stagarus. Išėjome į pilkšvą keliuką, virš mūsų buvo diena, sausa, be debesėlio, be menkiausio vėjelio. “Kažkaip rudeniška”, — ištarė Albinas, ir man staiga pasivaideno, kad visa — ir lankos, ir medžiai — suklusę, kažko išsiilgę... gal ratų dardėjimo keliūkšty, gal skardaus “tprū!”. Mes buvome tarsi kokie seni saulėtos dienos palikuonys, tolimas atklydęs kitų gyvenimų aidas, jau mirštantis, nueinantis, jį gėrė raudonos erškėtrožės, jis virpino plonyčius nežinančių kur nutūpti laumžirgių sparnelius...

Staiga mano žvilgsnį patraukė neįprastas medis — panašus į kiparisą, bet ne, ne kiparisas, ne toks aukštas, — siauras, tiesus, jis smigte smigo visomis šakomis aukštyn. Tarp geibių liepaičių, tarp tingiai išsikėtojusių klevų, šalia melancholiškai svyrančio gluosnio jis buvo gyvas ekspresijos įsikūnijimas, gyvas polėkis, nė vieno šalimais augančio medžio jis negožė, nieko, rodos, daugiau nematė, tik aukštį.

— Ana žiūrėk, — parodžiau Albinui, — kaip kiparisas. Šmėstelėjo man tie medžiai, matyti paveiksluose: išdidūs, vieniši, apgaubti žvaigždėtos tylos kur alėjose, tarp uolų ar prie jūros... — Kaip nečionykštis. Kas jį čia ir atvežė. Turbūt dar Vygando sodintas. Kažin, kodėl jis toks. Kaip ne medis.

— Tikrai.

— Jis kažkokia mįslė...

— Suki galvą. Paprasčiausias hibridas. Visokių dabar veislių išveda, — pridūrė Albinas, ir mane apėmė kažkoks nykus koktumas.

— Jeigu ir hibridas, vis tiek... — neištvėriau, kai jau traukėme namo.

— Tau vis reikia kažko nepaprasto.

— O tau argi nereikia?

— Aš realistas, blaiviai žiūriu į viską, nieko nedailinu. Daiktus reikia priimti tokius, kokie jie yra.

— Tai kodėl tu vis save dailini? Niekam nerodai savęs tokio, koks esi?

— Čia kas kita.

— Ne! Tas pat. Ir šitą medį tu kažkodėl pakeitei, hibridu pavadinai. Jis ne hibridas. Dabar aš prisiminiau iš biologijos...

— Na gerai, turėk tu tą savo medį.

Albinas taip mane kažkodėl supykdė, kad, žodžio jam daugiau nebetaręs, nuėjau namo. Kitą dieną pasitiko mane išsiviepęs.

— Sveikinu, — išskėtė rankas. — Jūs abu galvojate kaip vienas. Gerą susiradai patarėją.

— Kodėl?

— Bene jau užmiršai, kaip jis baigė savo dienas?

Mane nukrėtė šiurpas.

— Tu irgi nežinai, kaip baigsi, — atšoviau.

— Aš jau seniai norėjau su tavim pasišnekėti, — sako ūkio direktorius, spausdamas man ranką. — Sėsk.

Jis vidutinio amžiaus, apkūnus, žvitriomis akimis. Šnekėdamasis turi įprotį vartyti kokį daiktą, perstatinėti iš vietos į vietą. Liečia juos lyg paglamonėdamas ar pašildydamas minkštose rankose. Jo sūnus, aukštas, prakaulus, dėvintis žalsvą studentišką kepuraitę, yra vienas geriausių respublikos sprinterių.

Sėdu. Tylime. Direktorius žvilgčioja į mano drabužius, į rankas. Tik dabar užuodžiu siloso ir kūdros dvoką, kurį čia atnešiau. Norėčiau rankas paslėpti, bet tegu, jeigu jau padėjau ant žalsva gelumbe užtiesto stalo, tegu būna.

Kalbą pradeda be užuolankų.

— Tai kokie gi tavo tolimesni planai? — klausia.

Apsimetu nieko nesuprantąs.

— Jaunas esi, tvirtas, gabus. Negi visą gyvenimą veršelius ketini šerti?

— Anaiptol. Nors nieko blogo aš nematau ir čia.

— Blogo čia nieko nėra, tik...

Jis nutyla. Pro akis praplaukia būsimojo darbo diena: kažkur zyzia zeimeris, bubsi elektrinės motoras, šūkalioja prie kontoros susirinkę darbininkai, lekia mašinos. Pagalvoju, kad galėčiau padirbėti čia keletą metų vairuotoju.

— Vairuotoju? — nustemba jis.

Akimirką išvystu tėvą: stovi, prispaustas išalkusių veršelių prie tvoros, laikydamas pilną siloso dėžę. Veidas toks, tarsi klausytųsi kokio labai reikšmingo pokalbio. Koridoriuje pamatau valytoją Vanagienę. Lyg stabo ištikta: o ką direktorius pasiūlys jos vaikams, kur jie pasidės?

— Darbo aš nebijau, — pratariu.

— Žinom... tą mes puikiai žinom. Todėl ir pasikvietėm, — ir, atsikėlęs nuo stalo, uždaro koridoriaus duris.

Kamanė įnirtingai daužosi į stiklą.

Patogiai įsitaisęs, paima nuo stalo futbolininko statulėlę ir, ją vartaliodamas, tarsi iš laikraščio ima kalbėti — į mane nė akių nepakelia. Taip, ūkis esąs man labai dėkingas... Aš tiek padėjęs... Ir sportuodavau už jo komandą... Apskritai... — nagu bando nudrėksti kažkokį krislelį, įaugusį į glotnią sportininko figūrą.

— Beje, — ūmai pagyvėja, — galėtum apie mūsų ūkį į laikraštį parašyti. (Seniau suregzdavau kokią korespondenciją.) Gerų naujienų yra. — Ima aiškinti, kokios ūkio vystymosi perspektyvos. Naujos fermos, kontora, kultūros namai... — Tose fermose visa bus mechanizuota, nereiks pintinėmis tampyti siloso. Tokie šėrikai... — jis staiga nutyla supratęs, kad per daug užsimojo.

Vėl išvystu tėvą: apšepęs standžia, žilstelėjusia barzda, stovi jis su siloso pintine, prispaustas veršelių prie tvoros, ir laukia nuosprendžio, kurį, ko gero, turiu pasirašyti aš. Štai prie ko privedė lengvapėdiškumas, puikybė. Proletaras! Darbininkijos atstovas!.. Zimagoras! Kareivis! Tai, ką jis kitados stengėsi atblokšti nuo savęs, apie ką nė pagalvoti nenorėdavo, dabar visu sunkumu jį užgulė. Kur dabar jo išdidus mostas? Parodija: stovi jis dabar prie mėšluotos tvoros, virpančia ranka plėšdamas prilipusį prie lūpos papirosą, ir klausosi galutinio nuosprendžio. Buvęs darbo pirmūnas, smogiamoji jėga. (“Jis nė pavardės dorai pasirašyti nemoka, — šūkalioja nematomi teisėjai. — O žiūrėkit, kaip buvo galvą iškėlęs!”) Kas tai? Pavėluotas kerštas? Atpildas?

— Manai, mes jam geresnio darbo nesiūlėm, — sako direktorius. — Siūlėm, o jis ne, ir viskas. Tu irgi toks pat, — staiga priduria.

Jis keliasi iš užstalės ir, susidėjęs už nugaros rankas, kurį laiką stovi prie lango. Jie siūlą man ūkio stipendiją, baigęs grįšiu kaip kvalifikuotas specialistas — agronomas ar veterinaras.

— Ne, ačiū, — sakau.

Direktorius žiūri į mane, lyg būčiau jam per veidą tvojęs. Paaiškėja, kad dėl manęs jis net į rajoną važiavęs.

— Tėvas prašė? — įbedu į jį akis.

— Negi tai svarbu, — ima raustis po popierius. Graži šeimynėlė, nėr ką sakyti. Pamotė tik ir taikosi, ką iš fermos parvilkti namo, tėvas landžioja po kontorą, prašinėdamas savo vaikeliui lengvatų. Velniai žino, kas čia darosi: visokie grobstymai, kombinacijos. Iš tėvo tik ir girdi: tai zootechnikas prašė maišelio sėlenų, tai ūkvedys, o kas belieka veršeliams? Direktorius, dešinė ranka, ko gero, nė nežino, ką daro kairioji. Ne be reikalo ant sandėlininko svarstyklių net keturi pieštukai, o penktas dar už ausies užkištas: vienu nubraukia, kitu pataiso, trečiu naujus skaičius įrašo.

— Tai ką gi tu ketini daryti? — klausia direktorius.

— Dvejetą trejetą metelių padirbėsiu čia, o paskui... — sakau kiek galėdamas ramiau.

— Ką?.. Ką tu čia dirbsi?

— Dirbsiu melioracijoje ar... prie statybų.

— O toliau? — jo balsas griežtėja (lyg jis į mane kokią teisę turėtų).

— Toliau... Kai jau man bus aišku, ko noriu, nors iš dalies žinau ir dabar...

Direktorius žiopteli.

— Studijuosiu... literatūrą, filosofiją!

— Ką?.. Ką?

— Fi-lo-so-fi-ją!

Jis atšoksta tarsi atblokštas.

Žinau, yra tokių profesijų, kurias tenka stumte įstumti į kabinetus, slėpti nuo saviškių. Yra profesijų, kurioms nė vardo nenorėtum duoti, ir ne dėl to, kad jos būtų per menkos, o dėl to, kad tuo suvaržytum save, kažkam įsipareigotum, susirištum rankas, įprastumei visur visuomet elgtis, galvoti taip, kaip tavo profesija, tavo visuomeninė padėtis reikalauja...

— Ką gi... daryk kaip išmanai, — direktorius įjungia ant palangės stovintį ventiliatorių. — Mes tau tik gero norėjom. Tačiau jeigu persigalvotum — ateik.

Siauručiame takelyje vos nesusiduriu su tėvu, nešančiu iš kūdros vandenį. Į jo baikščiai besiteiraujantį žvilgsnį atsakau nedviprasmišku “ne”. Naščiai nuslysta jam nuo pečių, išsiliejęs vanduo bemat susigeria į perdžiūvusį takelio molį. Tarp žalių smulkučių lapelių tebespurda keletas buožgalvių.

— Taip aš ir maniau. Pats dabar nebesuprantu, kokio velnio tiek stengiausi, laksčiau. Po perkūnais! — šaukia nuspirdamas kibirą. — Tegu eina visa po perkūnais! Man jau užteks, žinokitės! Vėjų tu išeisi gaudyti. Sakau tau — vėjų!

Visi, kas tik eina pro šalį, žvilgčioja į mus.

Kartuvių kalne pjaunu dobilus. Peleninis dangus, pro įkaitusią miglą vos prasimuša saulės šviesa, rodos, tuoj tuoj trinktels perkūnija ir suskaldys tą karštį į gabalus. Žolėje šlamščia vėjelis, keldamas žiedadulkes, kuriose spėriai darbuojasi bitės. Pjaunu neištiesdamas nugaros, prakaitas žliaugia kaip vanduo.

... Stovėjau pačioje viršukalnėje, kai pamačiau vieškeliu atrūkstančius dulkių stulpus, kemsynėje pasigirdo galvijų maurojimas — piemuo Arcijonas juos skubiai ginė į palaukę. Bet jau buvo po laiko: ten, dauboje, tarsi milžiniškoje sietuvoje virė sūkuriavo dulkių debesis, plūduriavo jame ir sukosi nuplėšyti nuo stogų šiaudai — pirmasis audros grobis. Dar minutėlė kita, ir šlaito medžiai subraškėjo, palinko. Plykstelėjo žaibas — toks trenksmas, tarsi kas uolas sprogdintų. Pakvipo siera ir lietumi, kuris lėkė barais, vydamasis su šakėmis ir grėbliais skubančius žmones, — visus juos pagaudavo lietaus papliūpa. Vietomis pažirdavo kaip žirniai ledai. Ir trankėsi, drebino žemę ir dangų perkūnija. Lyg koks baisus dievas grūmotų, vien už tai, kad kiekvienas stiebelis, kiekvienas gyvis jau kelias savaites kaip didžiausios malonės meldė lietaus.

Pasislėpiau apgriuvusioje Maišto trobelėje. Banditai žvėriškai išžudė juos visus. Sienoje tebežymu pėdsakai kulkų, kurių pakirstas Tautgino tėvas su viralo dubeniu nusirito pasuolėn — šovė pro langą. Už ką? Supirkinėjo kailius, odas, čia pat jas išdirbdavo...

Visa tebėra kaip po anosios nakties: kirvarpų suvarpytas stalas, du sunkūs, ilgi suolai pasieniuose, krosnis, seni kaliošai, lentynos... Prisimenu, mes čia buvome užsukę su tėvu — dar tebegyveno ir Maišto moteriškė, maloni, vaišinga senutė. Lentynos buvo nukrautos pieno puodynėmis, sūriais, uogienės stiklainiais. Kvepėjo šviežiu ragaišiu, kuriuo ji mus vaišino neatitrukdama nuo savo darbų — košė pieną, mazgojo sūrmaišius, pilstė į kubilėlius išrūgas. Maištas atnešė iš rūsio ąsotį alaus. Ar ne velykos tik buvo, kad mes, vaikai, paskui ridinėjom pakalnėje margučius?.. Stovi man akyse ta diena, vėjuota, sausa. Stovi ir kitos, kurias mačiau pro žemą šitos pirkelės langą, gardžiuodamasis man paduotais skanėstais. Girdžiu sieninio laikrodžio tiksėjimą, matau vėjo plaikstomus sodo medžius, saulės užlietą kiemą su juoda rūsio anga ir prisimenu, jog išeidamas galvojau, kada mes vėl čia užsuksim.

Dabar čia tik mirties šmėklos teklaidžioja. Vėjas drasko nuo sienų paskutinius apmušalus, ir toks jausmas, tarsi kažkas čia tebegyventų, klausytųsi menkiausio krustelėjimo, sekiotų iš paskos.

Vėjas atlapoja duris. Palauksiu, kol praeis lietus, rūsio pašiūrėje. Vijokliais ir bulvienojais užžėlusi rūsio anga dvelkia šalčiu. Ta augmenija, užkopusi aukštais, žole užžėlusiais laiptais, žengia į vidų, pamindama ir užgoždama ten pasilikusius rakandus, sukiužusius kubilus, rėčkas... Ten dabar viešpatauja žiurkės, varlės, driežai, ten ir didelio laibakojo benamio šuns griaučiai — būdavo, vis uostinėja mane, baksnodamas snukiu į kelius, — atlėkė čia prieš galą.

Lietus sočiai pripylė vandens į visas ištroškusias burnas — kas netilpo, liejasi per kraštus ir žvilga saulėje. Viršum pietinio miškų krašto švyti vaivorykštė. Garuoja daubos, namų stogai... Į kemsynę vėl išgena bandą Arcijonas. Prie balto pakelės namo, kurio langus ir prieangį aptaško pravažiuojantys ratai, braidžioja po balutes vaikai, džiaugdamiesi jose atsispindinčia kaitria saule — taško ją ir daužo lazdomis. Ten gyvena daugiavaikės Jonausko, Šimėno, Vanagėlio šeimos. Antai ir mažiausias Jonauskų sūnus Adomėlis sukaliojasi po dirvoną prie tėvo ratinio traktoriaus — prie mašinų jis lipte limpa, tačiau mokytis tingi.

Bene dešimt vaikų auga Jonausko šeimoje. Pažįstu tik Adomėlį, dvi aukštakrūtes, pirma laiko subrendusias dukteris, kurių klegesio ir juoko pilnos visos vakaronės, pažįstu vyresnįjį sūnų Vilių. Tai šių namų pažiba. Buvęs mokyklos komjaunimo sekretorius, mokslo pirmūnas, sportininkas, aktyvistas. Kur tik jo nėra. Su visais jis mandagus. Tačiau man kažkuo antipatiškas: toks nugludintas, išlepintas pagyrų — kažko jam stinga. Užsispyrimo, ryžto, jėgos, nors mokykloje jį ir keldavo kaip pavyzdį. Geraširdžiu tik dedasi. Jis ambicingas, pavydus; prisimenu, kaip kartą žvilgtelėjo į mane, narpliodamas startukų raištelius. Nuo to laiko manęs tarsi vengia, elgiasi pagarbiau, bet šalčiau. Nors visur liaupsinamas, visur jo reikia, tai gerai prie sąlygų prisitaikiusi vidutinybė. Antai ir jis. Eina keliuku tiesiai į mane.

— Darbuojiesi?

— Taigi.

Jo marškinių rankovės atraitotos, ant rankos laikrodukas, kelnės stropiai išlygintos, batai naujutėliai.

— Atėjau su tavim pasišnekėti.

— Daug tos šnekos?

Kaip visuomet aštresnius pasakymus nuleidžia negirdom. Kadangi aš pasilieku ūkyje, jis perleidžiąs man sekretoriaus pareigas.

— Sutikčiau, bet dar nežinau. Turbūt eisiu dirbti į melioraciją. Be to, organizatoriaus ugnelės aš neturiu.

— Atsiras, — šypteli.

Tie susirinkimai, pasilinksminimų vakarai... Bėk, burk, įtikinėk, organizuok. Ir vis su entuziazmu, su polėkiu.

— Juk tu puikiai mane supranti, — žiūriu jam į akis.

— Taigi. Tik tu žiūrėk... tu žiūrėk, — jo lūpos keistai virpteli. Būsimasis inžinierius, tas, su kuriuo aš mažai ką teturėsiu bendra. Toli jis nueis.

Kieme, bardama purvais apsitaškiusį mažylį, stoviniuoja Viliaus motina. Jos veidas taurus, giedras. Kažkuo ji man primena tetą Vizgirdienę. Žemas jų gryčios langas pilnas gėlių... Iš kūdros krypuodami išeina ančiukai, kiek apšilę vėl lenda į dumblą. Priešpriešiais ateina Viliaus tėvas, lėtas, plačiakaulis, nešnekus. Visą laiką tarsi sapne, kur jį tepasiekia retai kokie išorės garsai. Jis niekada turbūt negirdi prie užkandinės keikiančių vyrų. Kokie skirtingi žmonių gyvenimai! Vienų pasaulyje visa nuniokota ir sugriauta, kiti skursta išdegusiose plynaukštėse, o tretiems visko gana — ir lietaus, ir saulės.

Klube skaitykloje virkauja armonika. Linguodamos sukasi Valė, Danguolė, Stasė... Palydi jos mane žvilgsniais, kuriuose šuniškas prieraišumas ir vangi įsisenėjusi gėla...

Nulyta žaluma žvilga it smaragdas. Kvepia pievomis, sodais, atšlaimais. Šilti spinduliai laižo buvusios turgavietės akmenis. Ant laiptų sėdinėja senutės ir našlės. Našlė Bagočiūnienė, Beržienė, Vaiginienė...

— Sveiki.

— Sveikas, sveikas.

Bagočiūnienės vyras, traukiantis frontui, paspruko į vakarus. Viena išaugino du vaikus. Kada tik peržengdavau jos slenkstį, pasitikdavo iš nykios prietemos žvelgiančios didelės vaikiščių akys. Žemi siauručiai langeliai, išdubusi asla, suolas, ūžiąs ratelis, siūlas, tempiamas, vilgomas negrabių pirštų, gelstelėjęs, nebylus lyg koks atšiaurus priekaištas senosios Bagočiūnienės veidas; ji nė nekrusteldavo man įeinant — tempdavo ir tempdavo tą patį siūlą.

Pasisveikinu su Akuočiu, sverdinėjančiu ant užkandinės laiptų, su kaminkrėčiu Riauba, Panaviene — jų sūnūs jau seniai išskrido nežinia kur. Nebėra čia ir Beržienės vaikų, daug kas čia dabar pasikeitę. Permainas liudija ir į vakarus, kur slysta už stogų kaitri saulė, atgręžti moterų veidai. Šis miestelis nelyginant koks didžiulis lizdas, iš kurio be paliovos išskrenda jaunikliai. Pasilieka tik motinos, stoviniuojančios tarpuvartėse ir priemenėse.

Pasisveikinu su literatūros mokytoju — jis žvalgosi po audros išlaužytą sodą. Kilnoja vaisiais aplipusias šakas felčeris Šulcas — jis du kartus mane išgydė nuo plaučių uždegimo. Iš tolo pamatau jo baltą kaip obelis galvą.

Liesa, juodai apsitaisiusi senutė sėdi saulės užlietoje verandoje tarp rožių ir jurginų žiedų. Veidas blyškus, bekraujis. Rankoje knyga juodu viršeliu, kuriame blyksteli mažas auksinis kryželis. Saulėtomis rudenio dienomis čia būna nepaprastai tylu ir svaiginamai kvepia apyniais bei nuvytusiomis rožėmis... Buvusi vienuolė. Anastazija. Nėra dienos, kad ji nenueitų į kapus, nepuoštų jų...

— Sveiki.

Neatsako, tikriausiai nebeprigirdi, o gal manęs nė nepažįsta.

Pro šalį pragena karvę Panavos sesuo. Dabar jau pusmergė. Žvilgteli į mane anaiptol ne vaikiškai. Basa, apsitaškiusi, šviesiais susivėlusiais plaukais, lyg apdujusi — einant kojos kliūva viena už kitos.

— Labas, — ir nuskuba, lyg kas dilgėle ar vytine būtų sušėręs per blauzdas.

Iš Velikio tarpuvartės klykdamas išlekia vaikų pulkelis, vejamas basakojo pipiro, — koks džiaugsmas, kad visi jo bijo, bėga nuo jo. Vos nesusidūręs su manim, žiopteli ir, susigrūdęs į burną purviną kumštelį, lieka stovėti priešais balutę, iš kurios jam į akis plieskia šilta vakaro saulė. Stabteliu prie Tautgino Maišto paminklo. Kodėl vis neprisiruošia suremontuoti Maišto pirkelės, kas, kad ji atokiai, reikės Viliui pasakyti, nors dabar jam ir ne tas galvoj; direktoriui... pasakysiu direktoriui.

Gatvės sankryžoje — raudonų plytų namas. Buvusi daboklė, vėliau — pieninė. Girti čia prapliumpa keiksmais arba ima šnekučiuotis patys su savimi. Ir tėvą čia buvo uždarę. Už Ambraziejų. Jau seniai niekas nebevarsto sunkių, aprūdijusių, skarda apkaltų rūsio durų, nors man kažkodėl atrodo, kad ten tebetvyro anų vidurvasarių vėsa, kuri tvoksteldavo pravėrus duris, kai, spausdamas suprakaitavusioje saujoje pinigą, įlėkdavau nusipirkti ledų. Kai lauke nuo karščio vyto medžiai, seko upeliai, čia, rūsyje, tebeviešpatavo žiema: apšarmojusios sienos, dideli tikro ledo luitai su įšalusiomis ežero žolėmis. Būdavo, braukiu per juos, jaučiu dygų žiemos prisilietimą — jų paviršius glotnus, jie skaidrūs kaip veršelių aplaižyti druskos gabalai, kuriuos dedame į ėdžias. Vasarą mes ilgėdavomės žiemos, žiemą vasaros, kažko, ko niekad nebūna kartu. Ar ne stebuklas — tiesiog iš vasaros patenku į žiemą. Kol pienininkas krėsdavo į išakijusį kvietinį kaušelį kvapnią ledų tyrę, aš sočiai prisikvėpuodavau žiemos oro, išvirstančio iš burnos baltais garų tumulėliais. Valgydavau ledus sėdėdamas ant aukšto rūsio kauburio, nuo kurio buvo matyti išsekęs upokšnis ir badantys žuveliokus miestelio vaikiščiai.

Tokių ledų man mieste pirkdavo močiutė, kai nueidavo į turgų. Gerai prisimenu, kada pirmą kartą jų paragavau.

Kažkoks Vidurio Lietuvos miestas, o gal Panevėžys? Karšta, akinamai spindi asfaltas, ūžia mašinos. Nepaleisdamas mano rankos, tėvas šnekučiuojasi su kažkokiais vyrais. Priešais žalsvas vežimėlis, prie kurio moteris baltu chalatu pardavinėja limonadą... Už nugaros — pilnos žaislų vitrinos. Tačiau už viską labiau mano žvilgsnį traukia ant kalvos stovintis pastatas, aukštas, raudonų aptrupėjusių plytų, sakytum sugėręs visą vasarų karštį. Jokio medelio prie jo, tik tvora, sienos, apraizgytos spygliuota aprūdijusia viela, su siauručiais, grotomis užtvertais langeliais.

Tėvas man nuperka ledų. Imdamas baltą taurelę ir ragaudamas, pajutau ir kitą skonį, skonį baugaus žodžio, kurį tėvas, paklaustas, kas ten yra, ištarė — “kalėjimas”. “Seniau čia buvo kalėjimas”, — pasakė jis.

Mes skubiai perkirtome gatvę. Praeidamas pamačiau žemą langelį, už kurio trinksėjo mašinos, ant stalų kažkieno rankos klojo pilkšvas žvilgančias plokštes.

Tas vaizdas tebestovėjo akyse ir kai, sėdėdamas švarioje kavinukėje, pakėliau kvapnaus rusvo skysčio stiklinę, iš kurios tiško smulkūs vandens lašeliai, kurioje kažkas virė, kilo į viršų, šnypštė, šnabždėjosi nesuprantama mineralų kalba. Tebeskambėjo ausyse ir tas žodis...

[3]

Grįžtame su tėvu iš fermos. Tamsu, nors į akį durk.

— Rytoj eisim žvejoti, — sako tėvas.

Nuo Kebeškalnio matyti ūkio pastatų pašvaistė, tolėliau, po dešinei, išsimėčiusios rausvos miestelio šviesos, bet jeigu koks tolimas keleivis mato tą pašvaistę, tariasi tikrą miestą pasiekęs, kur gaus ir šiltą nakvynę, ir pavalgyti.

— Kaip prie Smolensko, — vėl sako tėvas.

— Prie ko?

— Smolensko. Prie jo mes atžygiavom naktį.

Vėlei jam vaidenasi frontas. Kai degasi cigaretę, pamatau jo veidą: apšepęs, šlapias, lyg kas būtų šliūkštelėjęs į jį iš sklidino kibiro.

Kurį laiką einame tylėdami.

— Be reikalo tu nevažiavai mokytis, — prataria jis.

— Dar laiko bus.

— Baigsi — čia sugrįžk. Visi čia savi, niekur geriau nerasi. Ir mane čia visi myli. Tik jums aš niekas. Po laiko galbūt atrasite...

Sena, gerokai pabodusi giesmelė. Paspartinu žingsnį. Gerbia? Už ką? Priešingai — aš matau, kaip visi nuo jo nusigręžia, negirdomis nuleidžia jo žodžius, pertraukia kalbą...

Džiugiai amsėdamas, prie mūsų pripuola šuo. Tėvas glosto jį, šnekina.

— Rytoj eisim žvejoti, — sako.

Žemu rytinio dangaus pakraštėliu, siekdami dantytas miško viršūnes, kurių tarpuose plieskiasi aušra, gūrina debesys.

Tėvas nukabina nuo sienos skylėtą tinklą, užsivožia seną kepurę.

— Ką bepagausit, — abejoja Konstantas.

— Nagi, — krypteli galvą pralėkdama pro šalį pamotė, — visai iš proto išsikraustė.

Pašaipiai žybčioja auksinis Konstantienės dantis. Jos veidas pilnas piktumo.

Kurmių išvarpytos pievos, šlapi pajuodę krūmokšniai, drumzlinas, šaltas vanduo. Tėvas dirsčioja į sietuvas, nužvelgia brastas. Jis suplyšusiu vatinuku, su kaliošais, po kepure tabako kapšys, degtukai, išsipūtusį, atbrizgusį snapelį krutina vėjas.

— Ko tu juokies? — klausia jis.

— Anoks čia juokas.

Vėjas ūžauja medžių viršūnėse, gaudžia šile. Eidamas tėvas niūniuoja. Nugirstu tik paskutinius žodžius: ...nuliūdimas širdį spaudžia... lyg kaip replėmis ją gniaužo. Iš kur jis moka šitą Maironio posmelį? Kur, kada jį yra girdėjęs?

Vizgirdos brastoje sėdame į valtį. Sietuvų duburiai nugulti pajuodusių lapų — žolės jau nyksta. Tačiau pakrūmėse dar gali užuosti pavasarinių sąnašų ir dumblo kvapą. Virš gelmės pamėkliškai plevena maurai. Pakraštėliuose šaudo ešeriukai ir lydekaitės, baikščios, perregimos kaip gemalai, iš kurių išsivystė. Kartais mūsų kelią perkerta didžiosios gelmių žuvys. Tai tamsios lydekos iš pavėsių ir plynų duburių, kurių dugno niekad nepasieks šviesa. Sietuvos, kur jos gyvena, nėra žuvingos, užtat jose daug erdvės. Ir, lyg juos erzindamos, plevena, krutina sparnelius mažos dygios žuvelės — raguotės. Išgriebtos padvesia nė vandeniui nespėjus iš rieškučių išbėgti. Vieni kauliukai, vien adatėlės, kuriomis susmaigstyti jų gležni kūneliai. Ir paplaukia jos tik per sprindį, tiek, kad iš sukruvintos lydekos ar ešerio burnos, kai čiupę ją išsižioja, iššoktų. Paskui vėl stoviniuoja, lūkuriuoja — gal kita susigundys. Bent žuvelė, bent padarėlis!

Nužvarbusiu dangumi tarsi kokie sudraskyti kūnai velkasi debesys — buvusiųjų vasarų skutai. Spalvingieji šių peizažų apdarai.

— Luktelk, tuoj išsigiedrys, — sako tėvas. Baikštus spindulys kartais lyžteli pajuodusiais lapais nuklotus krantus...

— Tuoj... tuoj išsigiedrys, — tėvas neatplėšia akių nuo vandens. Jo veidas suklusęs, tarsi gelmėje šmėžuotų koks milžiniškas žuvies šešėlis.

Būna kartais, kad pasijunti kažkieno stebimas. Toks jausmas mane apima ir dabar, plaukiant virš giliosios sietuvos, vadinamos Bedugne, Katilu, — sakytum tūkstančiai akių mus varstytų iš gelmės, bet tarp jų yra vienos, godžios ir plėšrios. Čia, iš visų pusių miško apsuptoje duburio brastoje, kartą aš patyriau baisų siaubą.

Jau temo, ir gūdus miško gausmas plito bangomis kaip tirštėjančios sutemos. Tačiau upė sruveno lėtai ir tyliai. Norėdamas dar kartą išbandyti laimę, įbridau į vandenį ir užmečiau meškerę. Krūptelėjau nė nespėjęs suvokti, kas nutiko. Pro mane praplaukė didžiulė, kokios man niekad neteko regėti, žuvis — ne šalvis, ne šapalas, ne lydeka, tepamačiau tamsų jos nugaros aptakumą ir beveik pajutau, kaip ji slystelėjo pro kojas. Šniokščiančiųjų vandenų ir gūdumos gyventoja. Ji išniro, norėdama pasidairyti po savo valdas, ir mažas, su meškere stovintis vaikas akimirką lyg tapo jos savastimi. Jeigu tą naktį būtų išvirtę girioje ąžuolai, išsilieję vandenys ar tas vaikas negrįžęs į namus, kaime visi būtų galvoję apie tą žuvį. Tada viskuo tikėjau — ir kad laumės maudosi sietuvoje, ir kad unguriai iššliaužia žirniauti... Kiek įkabindamas pasileidau namo. Atsidūręs kieme, nustebau. Tėvas kaip niekur nieko stovėjo ir rūkydamas šnekučiavo su karvę melžiančia pamote.

Paskui ilgai prie visų puldinėjau, vis pasakojau, kokią aš mačiau žuvį. Deja, kad ir kiek skeryčiojausi, aikčiojau, niekas manim netikėjo. Žuvis turinti būti kaip žuvis, ir tiek.

— Va šitokia? Šitokia? — klausinėjo Algimantas, išskėsdamas rankas. — Didesnė tikrai ji negalėjo būti.

Bet ta žuvis nebuvo kaip visos žuvys — argi kitaip aš būčiau taip jos išsigandęs? Tai buvo kažkas nematyta negirdėta, ir pirmas su tuo susidūriau aš. Štai kuo jie turėjo stebėtis. Turėjo pasakoti visiems apie tą žuvį, turėjo sakyti: “Va, tokią žuvį Juzukas Bedugnėje matė”. — “Ne šitokią, va kokią!” — būčiau jiems pasakęs. Tegu lekia visi prie sietuvos, tegu košia tinklais, varsto žeberklais — gal pamatys, pagaus. Bet sykiu ir pats jutau, kad žuvis nėra tokia didelė, kokią pamatė siaubo apimtos mano akys (tik kažkodėl to labai nenorėjau sau pripažinti.) Tik visiems įkyrėjau su ta žuvimi, kad ėmė iš manęs šaipytis, nors truputėlį gal ir patikėjo. Paskui net pasakojimą apie tą žuvį sukūriau. Pradėti jį reikia pakiliai, su pauzėmis: gyvena sutemų vandenyse mano žuvis. Kada tik ateinu prie vandens, ji priplaukia, ir galiu aš ją paglostyti, galiu panirti su ja, plaukti į sūkuriuojančią vandenų viešpatiją. Ji nelyginant koks sargas... Gyvena, kartodavau sau, sutemų vandenyse mano žuvis.

Paikystės. Tačiau kartą vidurnaktį ėjau su šuneliu per šilą, mažas tas mūsų šunelis, baikštus, nuo ko jis gali apginti, jau prie pamiškės pradėjo inkšti ir gūžtis, o dar reikėjo pro barsukų olas praeiti, pro brūzgyną, kur yra lūšių. Pasilenkiau, paglosčiau jį, nebijok, sakau, ir abu nuėjome jokios baimės nejausdami. Yra šalia tavęs gyvas padarėlis, ir jau drąsiau. “Saugo... mane va šitas tėvo medalikėlis saugo”, — pasako kartais Konstantas, nors jis ir taip perdėm atsargus.

Bet vėlgi: kas saugojo tėvą, juk niekuo jis netikėjo, o kiek išvengė pavojų.

— Kurgi tu matei tą žuvį? — klausia tėvas.

— Va ten, — mosteliu, — po karklynėliu.

— Užmeskim.

— Tuščia jos.

— Užmeskim.

Traukiame tinklą. Keletas ešerių, kuojų, tačiau ten, gelmėje, tinklą kažkas trūkčioja, ir sulig kiekvienu ištemptu sieksniu tėvo veidas vis labiau bąla. Jis lyg žado netekęs. “Nejudėk, nejudėk. Ššš...” — kužda bijodamas krustelti. Valties galas staiga panyra, kažkas stipriai trūkteli gilyn, ir aš pamatau juodą žvilgančią nugarą, paskui išsiverčia baltas, kaip didelis nikeliuotas praustuvas, pilvas, ir žuvis, panardindama mūsų valtį, sminga į dugną. Krantą pasiekiam plaukte. Tėvas plaukia į vieną kraštą, aš į kitą. Vandeny prie prisemtos valties plūduriuoja jo kepurė, degtukai, tabako kapšys, sumuštiniai. Šniokščianti srovė traukia mus, gramzdina. Galų gale pasiekiame krantą. Tėvo akyse išgąstis. Stebiuosi — nejaugi šiuose vandenyse iš tikrųjų gyvena kokia siaubūnė. Ir jau tiek laiko.

— Pats matei, — atkerta tėvas. Jis tebežiūri į sietuvą, lyg laukdamas, kad ten gali atsitikti kažkas baisaus. Ne vien žuvis čia jam išslydo iš rankų — išslydo laimė, gaudyta metų metais, laimė, o gal visas gyvenimas. Teliko liūdni gyvenimo liudininkai, plūduriuojantys šaltame sūkuriuojančiame vandenyje, kuris visa nuneš į nebūtį.

Tėvas keikia brolį Kazimierą — tas žaltys naujo tinklo negalėjo paskolinti.

Įsikuriam apleistame mūsų pievos iškyšuly — čia užuovėja. Išdžiaustome ant ievų ir karklų rūbus. Tėvo apatinukės prilipę prie blauzdų, krūtinė garuoja. Kresnas, raumeningas, keletas randų, vienas ties kairiuoju pečiu — nelemtosios nakties šūvis — ir sukietėjęs ant blauzdos gurvolis. Daužė jį, spardė, plikino speigu — nepasidavė.

Šildomės prie laužo po pušimi. Traška kaitri ugnelė. Tačiau man kažkodėl rodosi, kad su mumis dar sėdi kažkas trečias, tas, kuris visur sekiodavo paskui jį, kurį tėvas vis sulaikydavo, kad neįkristų upėn, kuriam gliaudydavo riešutus; čia jis gervuogynuose sušlamščia, čia, prisiglaudęs prie alksnioko, žiūri į sietuvą arba ateina su pieno ąsočiu per lankas. Jo labiausiai čia stinga. Laukiamas, guodžiamas, išsiilgęs, švelnus, visa suprantantis, atjaučiantis. Tylusis jo būties aidas, ištikimiausias palydovas ir pėdsekys, pasiklydęs dilgėlynuose ir raistuose.

Tėvo balsas skamba lyg ką ramindamas ar sklaidydamas būgštavimus. Žinau, jo paties siela kupina nerimo, ir nebėra to vaiko, kuris meiliau ir draugiškiau mokėjo su juo šnekučiuoti, nei moku aš dabar. Ir šlapi anų vasarų apdarai guli čia pat prie mūsų kojų. Senka ir žodžiai: juos nustelbia pratisas miško gausmas. Pievos nusidriekia į rudenį, atsiremdamos į rūškaną horizontą. Vadinu jį namo. Jau laikas.

— Pats matau, kad laikas, — sako tėvas. Bet pakeliui jis dar prisipjauna vytelių, prisirauna pušų šaknų: pinsiąs krepšius — tai vienas mėgstamiausių jo užsiėmimų.

— Ar girdėjai, — upės, sako, šitos nebebus?

— Girdėjau.

— Ir tau nesvarbu?.. — nužiūri mane.

Grįžtant tėvą užsipuolė kažkoks inspektorius, jaunas, augalotas, su uniforma, migdolinėm akim — kažkuo panašus į Vizgirdžioką.

— Brakonieriauji, nežinai, kad naujas įstatymas yra išleistas? Duokš tinklą. Sėsk! Aktą rašau.

— Ką?! — nustemba tėvas. — Ką?! Man?! Aktą? Snargliau tu! Ne tiek man aktų yra rašę. Visos valdžios man rašė. Jis surašys! Tu iš dangaus iškritęs, nežinai, kad šitai upei kitą vagą rausia? Kur šios žuvys dėsis?

— Gal ir rausia, bet čia ne tavo reikalas. Pavardė? — atsiverčia blankinį bloknotėlį.

— Ką?! — rikteli tėvas. — Ne mano reikalas?! O kieno? Tavo! Kas tau rūpi? Och tu švancai! — čiumpa tą vaikį už pakarpos, tempia nuo kelmo, kur tas jau buvo įsitaisęs su savo planšete ir bloknotėliu, spiria, tačiau nepataiko, tas dar bando priešintis, bet tėvas taip užsimoja — visi apylinkių vyrai žino, kokia jo ranka, smogia taip, kad stipriausi vyrai išsitiesia ir nei kraujo, nieko, jau keldamiesi, susitikę su jo žvilgsniu, pajunta, kad nieko čia nelaimės, o jeigu vėl puola, apturi dar didesnę gėdą, — baimės tokiomis akimirkomis jis nežino, nors dešimt vyrų prieš jį eitų, vis tiek stovės vienas, plikomis rankomis, ir jeigu ne visus, tai vieną kurį su kokiu pagaliu ar plytgaliu dar spės pamokyti taip, kad tas niekad neužmirš. Nė nepajuntu, kaip prišoku prie tėvo.

— Leisk, — šaukia jis, — ir tu gausi! — Tačiau inspektorius jau už keleto žingsnių, čiumpa savo planšetę, pasitaiso kepurę.

— Mes dar pasikalbėsim, surasim tave. Atsėdėsi dar ir paras kaip geras. Yra ir liudininkas, — inspektorius žvilgteli į mane.

— Kas?! — vėl subliūva tėvas. — Sūnus?! Sūnus prieš tėvą paliudys? Ir tu šitam švancui liudysi? Jei upes užkas, liudysi?!

— Nusiramink, — sakau, — tėve, būk geras, nusiramink.

— Tu matai? — šūkalioja tėvas, kai mes einame per pakrūmes ir pušynėlius. — Ar tu matai, kas darosi? Ar čia ką nors galima sveika galva suprasti! Nieko čia negalima suprasti. Žmogų nori nubausti už tai, kad jis gaudo žuvis, kurios vis tiek užtrokš dumbluose. Matai, koks švancas. Užsivožė uniforminę kepurę ir prie žmonių kabinėjasi. Yra toks įstatymas, nėra, nesuprasi, nieko žmogus dabar nesuprasi. Anksčiau, būdavo, prisilieti prie žmogaus, visas net skamba, iš karto matai, kuo gyvena, su kuo turi reikalą. O šitas? Piemuo. Manai, jam kas svarbu? Žuvys svarbu, upė?! — šūkčioja jis. Paskui visiškai nei šį, nei tą nukalba: važiuosiąs Vilniun. Žuvauti negalima, o upę užkasinėti galima, jokio čia įstatymo nėra. Pagrindinio! Jeigu reikės, ir medalius parodysiąs, kiek jų turįs? — penkis, šešis. — Tu gi vis žiūrinėdavai, žinai, — sako jis. — Vienas didelis yra — draugą fronte išgelbėjau. Važiuosiu. Turiu aš ten seną draugą, jis dabar šiška, oho, ten iš aukščiau jam visa matyti, kartu mes skardos gamyklėlėj dirbom, jis man, būdavo, vis sako — tu paagituok, pakalbink tu, Kristupai, visi tave čia mėgsta, sako ranką ant peties uždėjęs. Och, žmogus, krištolas! Kartu mes streikininko karstą nešėm. Nudėjo siurbėlę ir pats sau kulką, kaip šiandien prisimenu žodžius, kuriuos man tąryt pasakė imdamas papirosą. Kaip šiandien.

Buvau aš jau kartą Vilniuj, priėmė, atpažino, šnekėjomės, — kalba jis negarsiai šūkčiodamas, bet tie žodžiai kaip pūvantys juodalksnių lapai, šlapi, apšiurę, aitrūs kažkokie, nė nežinau, kaip jų klausytis. Tikriausiai giriasi, nors... ką gali žinoti, jis gyveno taip, kad nieko nebesuprasi, visko iš jo gali tikėtis, pats nebežino savo vietos. Sutvarkė reikalą, — sako. — Ekstra! Žaibu. Visiems niekšams nagelius nupurtė. Turiu aš dar šansų, turiu, — guodžiasi jis, vis aukščiau keldamas galvą, tačiau veidas blyškus, akys blausios, neramiai klydinėjančios į šalis, apibrizgusį kepurės snapelį krutina vėjas. Einame mes dabar per šilelį. Tėvas stabteli, pasiklauso:

— Girdi, kaip ūžia giria, kaip toj dainoj pasakyta? Miškas ūžia, verkia, gaudžia, Och, — suduoda delnu per išlakų pušies kamieną. — Klausykis. Abu pasiklausykim, samanos, — sako jis, — palauk, gal čia yra gerų šaknų, palauk, prisėsk čia prie šitų sūpuoklių, užsirūkom, girdi, och, pieva, kalnai, takelis, šitas takelis... suplūktas... Matai, kur suka... į tą ievyną. — Pasižiūri į mane. — Kas tau dabar rūpi? Tik mergos. Kai aš buvau tavo metų, man tik mergos buvo galvoj. Paskui atrandi. Žmogui pamažu akys atsiveria, ne iš karto. Metams bėgant, vis daugiau kas ima rūpėti. O dabar visa man labai rūpi. Net nežinau kodėl, gal prieš galą. Prieš galą ir višta kaip gaidys pragysta. Vaikeli, prisėsk čia, prisėsk, ne, ne ant tų sūpuoklių, va ant šito akmenio, gal nori, še, užvalgysi, — išvynioja šlapius sumuštinius. — Neaprėpiama, visa neaprėpiama, — apsižvalgo, klausosi...

[4]

Sėdim už stalo. Vėsčiodamas uodega, žiūri, kaip valgau, Sargis. Šalimais tėvas — valgo galvos nepakeldamas. Po spintą rausiasi mažasis broliukas Viktorėlis. Jis išvertė iš rankinuko pyliavų ir skolų kvitus, išvilko lapę, dabar matuojasi tėvo skrybėlę. Galop jo rankose atsiduria albumas. Einu paimti. Į duris kažkas bilsteli.

— Prašom! — šūkteli tėvas.

Įeina elgeta. Putlus, skaisčiai raudonas veidas. Lietpalčio šonai nuzulinti, rankogaliai atbrizgę, mažos žvitrios akutes klydinėja sienomis, baldais, ilgėliau sustodamos ties etažere, kur stovi vaza nuskeltu kraštu, laikrodis...

— Sėskitės, — tėvas pastumia jam lėkštę sriubos ir, pasiėmęs peilį, eina priemenėn. Netrukus ant aukšto pasigirsta žingsniai, pabyra spaliai.

— Eikš pašviesi! — šūkteli.

Atidžiai nužvelgiu visus daiktus (įtartinas man tas elgeta) ir, palikęs atlapotas duris (jeigu kas — išgirsiu), kabarojuosi ant aukšto. Padavęs žiebtuvėlį, galvotrūkčiais nusiritu kopėčiomis. Taip ir maniau: jis jau priemenėj. Dairosi taikydamas sprukti. Po skvernu vaza, laikrodis, senas motinos rankinukas. Atimu viską iš jo ir dedu ant stalo. Su didžiausiu kumpio bryzu prieina tėvas. Žvilgteliu į jį su priekaištu, kone triumfuodamas, — matai? Bet tėvo žodžiai mane stulbina:

— Ech tu, Juozai, Juozai...

Nusitvėręs skudurą, žiūri į mus nustėrusiomis akimis Viktorėlis.

— Jeigu reikia, turėk... imk, jeigu reikia, — sako tėvas elgetai. Visa grūda atgal į terbą. Įdeda ir tą kumpio bryzą, ir duonos...

Elgeta žengia atatupstom, žegnodamas mūsų namus, ir vapa:

— Tegu dievas laimina šiuos namus... tegu dievas, — tebežegnoja prieangį. — Kaip gyvas nesu matęs tokio žmogaus. — Tegu dievas. O šitas vaikas... — ir jis taip piktai nužiūri mane, kad aš pastėrstu.

Vėjo pagauti lapai siūbteli iš po kojų tiesiai man į veidą ir nušlama tolyn lyg išgąsdintas žvirblių pulkas.

Man nejauku savo namuose. Išeisiu. Visų veidai pilki ir nykūs. Jau seniai jų nebepasiekia nei židinio liepsnos, nei netikėtai įspindusi saulė. Visi išsisklaidė, iškriko. Per visą kelią iki pat fermos nepratariu nė žodžio. Tyli ir tėvas.

Pamotę radome besiliuobiančią — pilstė į ėdžias sėlenas. Buvo neblogai nusiteikusi: parėjus išvirsianti cepelinų... Tokia ji visuomet: čia gera, šneki, čia kaip širšė, tik saugokis.

— Tą kumpio bryzą aš atidaviau elgetai, — sako tėvas. “Koks ten elgeta!..” — noriu šūktelti.

— Visą?!

— Nekiek ten jo bebuvo.

Ji atšlyja nuo mūsų tarsi stumtelėta. Subraukia po skarute plaukus. Veidas pasidaro plynas ir tuščias.

— Bepročiai jūs, bepročiai. Visą mano kraują baigiat iščiulpti, — ir apsipila ašaromis.

Tėvas sutrinka. Po kiek laiko, vis dar žiūrėdamas į šalį, prataria:

— Vaikas čia niekuo dėtas, jo nepainiok.

— Ar šitas?.. Šitas... tau vis dar vaikas?!

Visą laiką ji norėjo mus sukivirčyti ir galų gale beveik pasiekė savo: dabar dažnai iš tėvo lūpų aš girdžiu karčius pamotės priekaištus, o ji stovi už jo nugaros ir šaukia: “Ar aš nesakiau? Ar aš anksčiau nekalbėjau? Kur tavo akys buvo? Reikėjo jį taip nušlajuoti, o dabar...” Ir baisiausia — tėvas jau nebeprieštarauja, gal net sutinka su jos žodžiais. Kuo gi aš jį nuvyliau? Žiūriu į jo veidą, liūdną, apšepusį. Prisikimšus krepšį sėlenų, pro mus pralekia pamotė. Galva atmesta, batų aulai čiūkšt, čiūkšt, lekia greičiau, kur jos laukia Viktorėlis, nekūrenti namai.

— Tokio gyvenimo aš jau tikrai nebegaliu pakelti, — tėvas nusviedžia prie lūpų prilipusį papirosą ir eina į krautuvėlę. Grįžta, kai gatvėje jau žiebiasi šviesos. Veidas išpiltas nesveiko skaistaus raudonio.

— Kodėl tiek geri? — klausiu jį. — Galėtum kaip žmogus gyventi.

— Kaip žmogus?.. Tu tik žinai — kaip žmogus, lyg dabar nė žmogus nebūčiau. Visi jūs kaip susimokę. O gal man jau nebereikia nieko. Man jau užteks — atgyvenau savo. Dabar tu žiūrėk, — jo balsas sudreba.

Įsitaiso ant šieno. Guli nekrusteldamas, lyg negyvas. Galva nepatogiai atmesta, rankos nudrėbtos į šoną, akys blausios. Namo neisiąs, tegu ji paspringsta, užnuodytas visas jo gyvenimas, visa užnuodyta.

— O tu išvažiuok. Ko čia stypsai? Aš tavo metų būdamas...

Užsiveria geležiniai vartai, užrakina duris, ir nei tolimo traukinuko sirenos, nei aukšto sietyno, nei namų. Girdžiu kažkokio dialogo nuotrupas: “štai prie ko privedė tavo gerumas, Kristupai”. — “Aš nesigailiu. Aš niekad nieko nesigailėdavau. Nieko. Suprantat? Taip visa ir turėjo būti. Taip aš turėjau gyventi”.

Kreivi tėvo takeliai, kreivi. Ėjo šūkčiodamas, plačiais ir ryžtingais rankų mostais juos tiesindamas, bet šitaip neištiesinsi. Gal ir pats tą suprato, štai jau kelinti metai pritilęs, nuolaidesnis, kažką vis galvoja, atidžiai žvilgčiodamas į kitus, kai kurių net privengia.

Staiga pajuntu kaip niekad skvarbų tėvo žvilgsnį. Jis guli ant šieno kuokštelės lyg nudrėbtas, padėjęs galvą ant sėlenų maišo, ir žiūri. Žiūri taip, lyg per tas keletą minutėlių, kol aš sukaliojuosi po tvartą, blaškausi pats savęs nejusdamas, būtų spėjęs mane galutinai permatyti.

— Klausyk, — jo balsas nelauktai žvalus, visai nežymu, kad išgėręs. — Jeigu tu nori, aš papasakosiu vieną istoriją. Jeigu nori... Klausykis atidžiai.

Jis atsisėda. Prisėdu ir aš. Žiūriu pro praviras duris į tamsą, kur ūžauja vėjas ir supasi virš baigiančio iširti tiltelio rausvas žibintas sulankstytu gaubtu. Girdžiu monotonišką tėvo balsą — nė nežinojau, kad jis moka taip pasakoti.

Gyvenęs kartą toks surūgęs, piktas, labai šykštus žmogėnas (kažkodėl aš pagalvojau apie Vizgirdą). Visi elgetos, visi perkarę šunys aplenkdavę jo namus. Dėl to jis krimtęsis. “Nejaugi aš toks blogas žmogus esu, kad niekas pas mane nebeužsuka?” — galvojęs ir, išgirdęs skalijant savo vilkšunius, išeidavęs kieman pasižvalgyti.

Bet kartą kažkoks tolimas vargeta užsukęs ir pas jį. Pagautas gerumo, jis prikimšęs elgetos terbą visokių gėrybių. Net arklį pakinkęs ir pavežęs elgetą ligi kelio. Tačiau grįždamas vėl ėmęs krimstis. “Aš jam daviau, bet kas iš to? Gal jis ne elgeta, o tik apsišaukėlis? Daviau, bet kas man iš to?” Susikvietęs savo šeimyną ir šnekąs; “Aš vieną elgetą sušelpiau, bet kas man iš to? Kas iš to?” Visi gūžčioję, nežinoję, ką jam atsakyti: iš tikrųjų — kas jam iš to?

— Tokie ir jūs, — sako tėvas, — vis klausinėjat — kas man iš to. Tačiau neužmiršk, — pakėlė balsą, — čia šneku aš, tavo tėvas. Norėjau, kad būtum žmogus, kuris visa šneka tiesiai, nesukdamas nuo savo pašnekovo akių.

Jis patylėjo.

— Mačiau, akylai tave stebėjau — žiūrėdavai tu į mane su panieka, šnaira, lyg gėdydamasis, — to kartais aš būdavau vertas, bet nelengva man buvo, mažai kas mane čia tesuprato. Auginau tave neklausdamas, kas man iš to. Ir niekad neklausiu, be reikalo tu bijai. Aš iš tikrųjų esu daug gero padaręs žmonėms. Tačiau niekad nenorėjau žinoti, ką dalinau, ir niekad nelaukiau atpildo. Todėl tau ir sakau — jeigu kam gera darai, daryk be atodairos, bemat užmiršdamas, mesk kaip į šulinį. Eik neatsigręždamas. Tylėk šaukiamas, nes tavo gerumas taps našta, pradėsi į kitus žvalgytis, pasigesdamas skolos. Dabar, kai pagalvoju, matau: mažai tokių žmonių tebuvau sutikęs. Daugelis man tik atrodė tokie. Tokius aš mylėjau, nieko negailėjau tokiems. Ne visi tai suprato, dabar, kai priėjau liepto galą, šaiposi, nieko jiems nepaaiškinsi. Vis primena man senas skolas, o kiek aš išdalinau, jeigu imčiau skaičiuoti!.. Niekad neskaičiavau, niekad ir neskaičiuosiu. Ir nenoriu, kad tavo žvilgsny kirbėtų pavydus smalsumas. Nemėgstu tokių, kurie tik ir tyko, kur ką nutverti. Nusisukdavau, leisdavau — tegu tveria. Nenorėjau apie tai nė žinoti. Pernelyg žema. Nemėgstu tykančių niurgzlių, nuolat dėl ko besikremtančių, šiugždančių pakampėse, tokių, kurie išsižioję gaudo visokius gandus, susimirkčioja... Žinoma, galėjau aš jiems pasipriešinti, nesu aklas, bet nenorėjau... nenorėjau susiteršti. Supranti? Ne, matau, nieko tu nesupranti. Kaip man su tavim kalbėti, kaip?

Ir dar turi labai gerai įsidėmėti tai, kas yra svarbiausia. Kas iš tikrųjų baisu gyvenime — tai mirtis. Ji ateina, kad viską atimtų. Nieko nėra svarbiau už mirtį. Jeigu ko reikia bijoti, tai tik mirties. Iš visų kitų blogybių išsipainiosi, ne tokios jos didelės ir svarbios, kaip kartais mums atrodo. Tik rankų nereikia nuleisti. Tačiau mirtis atima viską. Anksčiau ar vėliau ji viską atims. Tai ko tada verkti, sielvartauti, gailėtis? — paklausi. Yra dėl ko sielvartauti, sakau. Gyvenimo man buvo gaila, jis praplaukia nepalikdamas pėdsakų... Kaip vanduo...

Mane stebino ir tebestebina viena: mes visko bijome, kremtamės, graužiamės, per tai ir šventos dienos mums nėra; visko mes bijome, tik ne mirties. Vis šaukiame, kad mums kažko stinga, kad esame nelaimingi, vis aimanuojame, skundžiamės... Ne, sakau, nesame mes nuskriausti, — tą kiekvienas skurdžius patvirtins, — duota mums labai daug, duotas gyvenimas, tik mes jo nemokame vertinti. Vėliau susigriebiam, bet jau būna po laiko. Susigriebiam, kai ant slenksčio stovi Didžioji Teisėja mirtis, stovi pašaipi... Ar tu kada susimąstei, kodėl ji tokia ateina pas mus? “Baikite savo komedijas”, — taria ji šaltai, be gailesčio. Ne, aš nebijau mirties, aš daug kartų esu žiūrėjęs jai į akis, gerai ją perpratau: ji netenka savo galios prieš tuos, kurie nebijo į ją pakelti akių.

O ką aš čia mačiau kiekviename žingsnyje? Prieš ką aš protestavau, iš ko juokiausi? Iš baimės... Per savo bailumą jie visko išsižada. Šį tą gal per savo amželį ir užgyvena, bet, vargšai, kaip jie nusiplūkia, prisikankina, išvargsta, prisibaimina. Argi taip reikia gyventi, klausiu aš tave, argi taip? Ne, aš nieko čia nematau didaus, o jeigu nieko nėra didaus tavo gyvenime, sakyk man... tu pamokytas, tai ne aš, mane lengva suniekinti ir išjuokti, ką aš išmanau... tik jaučiau: taip turiu elgtis, taip gyventi; lyg kas slapta man būtų patarinėjęs, ginęs nuo mano galvos perdebesius. Šviesių aš mačiau minutėlių, ak, šviesių! Bet tu į klausimą neatsakei. Atsakyk, jeigu gali, atsakyk.

Žiūri tu dabar į mane, tavo veidas pilkėja, jis darosi kaip iš akmens, ir lyg išgąstis šmėsčioja tavo akyse, gal tu bijai, kad aš per didelę naštą noriu ant tavo pečių užversti. Drąsos, mano vaike. Kitaip suklupsi, šliauši keturiomis, virpėsi kaip epušėlė, ir niekas tau nesuteiks paramos, jeigu jos nejausi savy.

Nežiūrėk į mane kaip į pamišėlį, ne, aš nepasakysiu paskutinių žodžių, nuo jų tu suvirpėtum, per daug tu man brangus, pagaliau ir pats nebuvau toks, kaip norėčiau, ir paminklinio akmens iš tavęs galvūgaly man nereikia, aš tik dar kartą tau pakartoju: drąsos!

Tėvas kiek patylėjo. Žvelgė į mane ir rūkė.

— Ir dar, — pasakė žiūrėdamas į tamsų langelį, už kurio ūžavo vėjas, — vienas tavo bruožas man nepatinka. Aš kantriai klausiausi tavo postringavimų bei pamokymų (tu mane jau mokai). Kartais tik nusijuokdavau — dar vaikas, — kartais būdavo skaudu: tokia tavo paauglystė pasitikinti, visa žinanti, pranašinga ir... tokia akla tuo savo žinojimu. Štai kodėl aš dėl tavęs bijau. Tu apie viską sprendi iš šalies, iš atstumo, nebandydamas į kito kailį įlįsti. Tu nežinai, kaip jam ten, tame kailyje, neklausi, kodėl jis toks, kokios pamėklės tūno jame, tau nė į galvą neateina, kad yra ir tokių, kurių niekieno nepalaikomas žmogus neįstengs įveikti, — duok dieve, kad tu nė su viena iš jų nesusidurtum; kito kančios tu nematai, negerbi. Teregi tik tai, kas liečia tave, pagal tai, tik pagal tai apie visa ir sprendi. O tu pratinkis... pratinkis apie kitus galvoti atsietai nuo savęs...

— Tad supraski, — ištarė kiek patylėjęs, su jėga, — kitoks ir aš negalėjau būti. To man niekas nemoka atleisti, bet ir išmaldos aš neprašysiu. Tavo pamotė — žmogus kitoks. Iš kito lizdo. Ji duodavo, bet tam, kad jaustų, jog kiti jai yra skolingi, kad galėtų juos apšnekėti, teisti. Duodavo neprašyta, ir tai turėdavo pateisinti visa, ką ji daro blogai. Ginkis nuo tokių geradarių. Jie blogesni už tą, kuris tik vieną elgetą įsileido į namus (kitus užpjudydavo šunimis). Pikčiau nei šunys juos pjudo klausimas — kas iš to? Ką tik daro, kur tik žiūri, ką paliečia, vis klausia — kas man iš to? Kvailiai! Kas jiems į tokį klausimą galėtų atsakyti, jeigu ne jų pačių išdidumas, meilė, garbė. Kas, klausiu tave. Atsakyk man, jeigu gali. Ano žmogaus laimė, kad jis įsileido tik vieną, bet būna tokių, kurie apkrauna dovanomis, o atsitokėję paleidžia šunis arba ima skalyti patys...

Todėl ir sakau: jeigu ką duodi — duok be atodairos, su didžiausiu avansu. Mesk kaip į šulinį. Štai tie skalikai, kuriais aš buvau pjudomas. Nenoriu, kad tu būtum vienas iš jų. Bet ir savo dalios tau nelinkiu. Negaliu rodyti savęs kaip pavyzdžio, bet gailesčio ir paniekos, kurią tu man jauti, nesu vertas. Tu turėtum mane pranokti. Tebus mano gyvenimas tau pakopėlė, bet kiek daug parkritusių ant jos. O kas toliau, kur toliau — aš nežinau, gal tavo prigimtis kitokia — žino...

Tokia buvo jo žodžių prasmė.

Prisiminiau Ambraziejų, prisiminiau, kaip sekiodavau paskui jį, kaip laukdavau keliuko smėly, prisiminiau girtus postringavimus ir, kas keisčiausia, savo ilgus ginčus su Albinu, tik ten aš kažkodėl kaltinau Albiną, kaltinau panašiais žodžiais, kokius dabar girdėjau iš tėvo.

Stojo tyla. Sunkiuose vėjo šuoruose tarsi pajutau kokią esybę, kuri laukė mūsų naktyje. Tai buvo lyg aimana tų, kurie nebepasieks mūsų slenksčio, tai buvo kažkas, kas stūgaus ir gaus mūsų kelyje, kai eisime per miškelius ir paraistes. Tik blogo jie nebepadarys nieko...”

Paskutinis įrašas Juozo dienoraštyje toks:

“Aš netekau tėvo. Pamotė, tiek kartų siuntusi jam prakeiksmus ir mirtį, stovi apsigobusi juoda skara prie karsto (kas ją čionai pastatė?). Žiūri nepakeldama akių į jo veidą, kramtydama lūpą ir stengiasi užgniaužti dusinančią aimaną. Užvertęs galvą, sukaliojasi aplink ją Viktorėlis.

Taip jis ir nespėjo nuvažiuoti dėl tos upės, nors pastaruoju metu vis žadėjo, krimtosi, ypač kai rajone sužinojo, kad aukštupyje tikrai kasamas griovys, kad visas šitas pakrūmes išraus, senąją vagą sulygins.

Mirusio tėvo veidas šaltas ir išdidus, kaip žmogaus, kuris pagaliau tesėjo savo žodį.

Išeinu į naktį. Brendu laukais. Tarp debesų nardo mėnulis, pro žilvičio šakas spindi upelė. Nėra ašarų, nėra ir praradimo skausmo, nors žinau — paskutinį kartą jį regiu. Niekada nebebus tavęs, tėve. Ilgose kelionėse, metų tremty, mano negandų ar laimės akimirkomis nieko tu nežinosi apie sūnų — nei kas jį ištiks, nei kas jis bus.

Skausmas kaip čaižūs vėjo šuorai čia siūbteli, čia vėlei tolsta. Veltui jį bandau pasivyti, graudenu save — aš lyg suakmenėjęs. Į galvą lenda visokios mintys. Kuo pikčiau jų ginuosi, tuo jos atkaklesnės. Tarp jų buvo net ir tokia: ar pakankamai aš liūdnai atrodau? Mano poza buvo kiek perdėta, kai stovėjau prie karsto. Baisu ir sakyti, bet jaučiau kažką piktdžiugiška. Viena mintis, įkyri, nuodinga kaip angis, siurbiasi į mano sielą: “Manei, kad be tavęs visa sugrius, gąsdinai, o mes gyvensim!”

Stovėjau prie karsto suraukęs kaktą, liūdnesnis nei iš tikrųjų esu. Grūmėsi prieštaringiausi jausmai ir mintys. Kaip atsitiko, kad dar gyvą mes jį išginėme iš savo tarpo, kad mirtis, kuriai jis teikė tiek reikšmės, jo mirtis mums nėra tokia svarbi ir skaudi?

Pro žvakių plazdesį, šildantį jo negyvą veidą, gal jis man pasakytų iš tikrųjų skaudžius žodžius, jeigu ne tas suvokimas, kad atsitiko baisus dalykas ir aš turiu deramai elgtis, jausti, — šita mintis mane paralyžiuoja ir kausto.

Iš kiemo pasigirsta giesmė. Kam? Tėvas juk netikėjo dievo. Jaučiu stačiai grasų pasitenkinimą, kai girdžiu užuojautos žodžius, kai, stovėdamas prie karsto, matau žvilgsnius. Grasu jau tai, kad jaučiu...

... Ten, ant upės kranto, prie vopnos duobės, kur jis gulėjo stingstančiais šlapiais drabužiais ir ant balto kaip kaulas veido leidosi snaigės, ir ten aš neverkiau...

Pridedu ranką prie jo kaktos, paliečiu ją lūpomis... Kur tik jis ėjo, sekiodavai iš paskos, vydavaisi, painiodamasis aukštose pakrūmių žolėse. “Tėveli, žiūrėk!” — šaukdavai rodydamas jam žuvingas vietas. Vis tėveli, tėveli! Kas dabar į tą šauksmą beatsilieps? Seniai bešaukei... Žiūrėdavai, kaip jis rūko, kaip plėšia prilipusį prie lūpos papirosą. Susidūręs su tavo žvilgsniu, jis šypteldavo. Daugsyk regėjai jo veidą šešėlių mirgėjime, kai šviesa prasiverždavo pro lapus, regėjai jį, atgręžtą saulėlydžio pusėn ar į rytus, kur teka saulė; tebeplūduriuoja jo akyse balti vidurdienio debesys, jos pilnos dangaus vaiskumo ir saulėtų vandens duburių, kai šviesos ratilai virpa ant alksnių kamienų ir lapų...

Visur tau šmėsčios jo veidas. Ir kolei tu jausi jo pritariamą žvilgsnį, kol jisai matys tave, kol jam bus anaiptol ne vis vien, kas tu esi, kol jį niaukstys čia liūdesio, čia džiaugsmo šviesa ir šešėliai, daug ką darysi dėl jo. Čia bus tavo stiprybė, tavo atspirtis, tavo valia. Tebūnie tavo gyvenimas toks, kokį jis norėjo regėti. Kitos skolos tu nežinai, kitos duoklės jis nepriimtų. Aš noriu, kad tu didžiuotumeis manimi, ir žinau, kad vieninteliai žodžiai čia tebus: atleisk, jei gali, nes niekas mums nėra nubrėžęs mūsų galimybių ribos. Ir tu, tėve, daug ko nepabaigei, bet galbūt tavo meilė daugiau čia įstengia. Ir tegu jie man nešneka apie tavo gerumą: tu buvai lygiai geras, lygiai nepermaldaujamas.

Troboje tebeaidi giesmė, nedarni, prikimusi. Kai kurie giesmininkai jau apgirto. Matau paraudusį Akuočio veidą, girdžiu, kaip stelbia kitų balsus Konstantienė, regiu, kaip moterys susikumščiuoja, jeigu kuri užtraukia ne ta gaida. O jis guli plevenančių žvakių šviesoje nepasiekiamas, paskendęs aitriame dūmų debesėlyje.

Šviesų mėnulio diską valksto debesys, pašėlusiu greičiu jis lekia į rytus, kaip tąsyk, kai važiavome į miestą. Per amžinąjį vėjo genamų debesų bėgsmą, regėdamas mėnesienos užlietas kalveles ir daubas, jausdamas skambią gruodo kaustomą žemę, žiūriu į pasvirusį virš upės gluosnį, girdžiu tą nesklandžią giesmę, aidinčią mūsų troboje, girdžiu — kažkur loja šunys, girdžiu vėjo švilpesį plikose medžių šakose, bet ir tolimą dingusių vasarų miško ošimą girdžiu...

Giesmei nutilus, žmonės išeina į kiemą ir dairosi. Kokie menki ir atsitiktiniai jie turėtų staiga pasijusti. Ir kas yra jų kaimelis po beribiu nakties dangumi, vienas begalinėse laukų platybėse?

Jie sako man užuojautos žodžius, jie žada man padėti. Ačiū.

Į ilgą ir nelygų kelią mes išeinam”.

Rugpjūtis, tačiau karščiai dar laikosi. Nepakeldamas galvos, Juozas kasa melioracijos griovį. Minkštas, akytas, lengvai raikomas durpes pakeičia šlynas; šaknys, kelmai, žvyras, akmenys... Retkarčiais po kojomis išsiverčia maži geliančio vandens šaltinėliai. Dirsteli į saulę: akinamai balta ji stovi beveik zenite. Nubraukia prakaitą, nuskina viršum galvos sirpstančią avietę. Įrudęs, paplatėjusiais pečiais, kupinas nuožmaus užsispyrimo.

Namo grįžta persimetęs per petį švarką, atsiraitojęs rankoves, atlapais marškiniais.

— Mislijau, kad tėvas, — pasitinka jį Vizgirdienė. — Žiūrėjau, kaip nuo kalno eini. Koks panašumas ir iš eigasties!..

— Taip taip, — prie jų prisigretina Konstantas.

— Eik tu prie savo darbų, kur tik kas, tuoj ir jis, eik, žiūrėk, pati jau šaukia.

— Einam mano gryčion, Juzuk, skilandžio turiu, užvalgysi. Pavargai.

— Šitokie kelmai, šitokie, — pradeda sieksniuoti Konstantas, — ir išversk tu man, ten, tame aukštupy, pats velnias...

— Užteks. Einam, — Vizgirdienė ima sūnėną už parankės, bet Konstantas toks žmogus, kad jam gerklės neužkiši.

— Platus iš pečių, platus vyras, — sako.

Šviesią rugsėjo dieną, pažadintas išskrendančių paukščių klyksmo, jis nužvelgė parudavusią pelkę, miškus, kurie jau alsavo rudeniu, staiga, lyg kieno stumteltas, užsimetė ant pečių švarką ir patraukė link ežeriūkščio. Jame paskutinį kartą nusiprausė, paplaukiojo, atsisveikino su užpelkiečiais ir pelkę rausiančiais darbininkais ir, sujaudintas jų širdingiausių linkėjimų, nuėjo link vieškelio.

Buvo šiltas ir tylus vakaras, kai jis stabtelėjo ant Kebeškalnio, pasistatė prie kojų sunkų lagaminą, — į jį, ką tik turėjo gardaus, grūdo Vizgirdienė, Konstantas, pamotė, — apsidairė po laukus, žvilgtelėjo į tas pajuodusias sodybas, pasiklausė taip gerai pažįstamų garsų...

— Kas čia šaukė? — paklausė vaikas.

— Tu šaukei, — pasakė priėjęs prie jo žmogus. — Šaukei užgimdamas.

— Nieko tu neišmanai, — atšovė įžūliai vaikas, nužiūrėdamas jo rūbus, veidą, net kalnelį, ant kurio jiedu stovėjo. — Šaukė nuo to skardžio, o gal iš ten...

— Tai aidas, — pasakė žmogus.

— Kaip čia gražu! — šūktelėjo vaikas tebesidairydamas.

— Gražu, — sutiko pašnekovas, ir jo akys apsiblausė. Patylėjo. Įdėmiai pažvelgė į vaiką. — Bet geriau tu man pasakyk, kokiu būdu atsidūrei taip toli nuo savo namų, kas tave išgujo?

— Argi toli? Ana ten mano namai.

— Ne, — papurtė galvą žmogus. — Tu klysti. Toli tavo namai... O gal išvis namų tu neturi? Gal niekad jų neturėjai? Toli, toli... Todėl ir šaukei... — nutęsė pusbalsiu.

Taip ir Juozas: šaukė visa savo esybe, akimis, negrabiais žodžiais. Bet kas jį girdėjo, matė? Nebent šitie žmonės, laukai... daug kas.

Štai ir pasibaigė tai, kas vėrėsi debesų erčiose, čia artėjo, čia tolo, siaustėsi rūkais... kas stingo šalty, spengė tyloj, brėžėsi rūke, švietėsi erdvėm, kas virpėjo šviesoj, rugių kalne, ant šiaudų, klojimo angoj, pilkavo pavasariniam šlaite, masino mėnesienoje, siūbčiojo prie kerpėtų akmenų, pajuodusių sienojų ir skardžių... Slenksčio juodumas, lauko akmuo prie slenksčio — visa čia šnekėjo, liepė jam nenusileisti, priešintis, eiti savo keliu. Būti, išlikti, būti. Prašnekti su jais, už juos. Visa čia jį kvietė į tolumas, kėlė aukštyn, viliojo bedugnėmis. Visa ši žemė — jos pušynai, kalvos, daubos, keliūkščiai — tarsi išskalauti šviesos, išgraužti, išgremžti gyvastingo vandens. Ir štai — medžiai stovi kaip nulieti, skaidrūs pušynai, beržai. Visi garsai aiškūs ir apibrėžti, turintys savo paskirtį. Ir medis, ir akmuo iki tam tikro laiko, iki kito, gal reikšmingesnio susitikimo žada būti tik medžiu, akmeniu.

Eis metai, bet šis Aukštaitijos kampelis pasiliks apgaubtas šviesa jo būties ir meilės; čia, kur oras prisigėręs jo artimųjų gyvasties, vilčių ir vargo, kitoks, šiltesnis, artimesnis čia dangus, visa čia tarsi iš kitos materijos, dvasingos, nedūlėjančios. Kur prasideda gyvastis, ten ji nuolat ir grįžta, ten ji ir miršta lėtai, kovodama iš visų galių, priešindamasi, stengdamasi save apginti...

VIKTORAS

[1]

Jį pažadino telefono skambutis.

Čaižūs, neįprastai skardūs garsai smelkėsi į sąmonę, trikdydami ir iškreipdami sapno vaizdus — beje, vėliau sapnas nusistovėjo; visą laiką jis girdėjęs, kaip skamba telefonas, o kažkodėl nesikėlęs; tuo pačiu metu jautęs kažkur kitą sunkiai apibūdinamą veiksmą: gal kur nors ruošėsi, skubėjo žmonės, gal trinksėjo durys ir kėdės, gal pavasarinė gaiva plūdo pro plačius langus, gal šilta, viltinga erdvė ir vėjo gūsiai, siaudžiantys pro tuos langus regimam peizaže — ten pliki kažkokios gamyklos korpusai, aukšti žvyro karjerai, kalvų aptakumai, jaudinantis molio skardžio raudonis... Kiekvienoje sapno detalėje — dangaus vaiskume, molio raudony, šiltame kalvų pilkume, tarp jų snūstelėjusioj plačioj asfalto juostoj, vedančioj į šiaurę, gamyklos korpusų pilkume — slypėjo kažkas jaudinančio, žadančio, kviečiančio, neišsakomo, neaprėpiamo — štai tarsi siūbteli vėjas, blyksteli šviesa asfalto dangoj, karjere krusteli kranas, rodos, lyg šlamšteli ežeras — visa kaip dvelktelėjimas, kaip neaiškus pažadas; tas pavasario peizažas prašyte prašėsi dailininko. Jeigu jis tapytų šį peizažą... Ką čia reikėtų akcentuoti — galbūt net kambarį, aukštą langą, pro kurį tas peizažas atsiveria, galbūt net žmogų, kuris jį mato, galbūt kambario tylą, kuri jį gaubia, galbūt kambarių tuštumą, juos užliejusią šviesą ant kilimo, baldų, knygų. Kaip reikėtų jį pavadinti? Viltimi? Skausmu? Netektimi? Tikėjimu? Tas grožis tikriausiai atsiveria vienatvėje, netekty — visi kažkur išsikraustė, visa nurimo, jis liko vienas — vienišumo pojūtį žadino tas pavasarinis sapno vaizdas.

... Paskui pamatė žemyn besileidžiančią miestelio gatvę, skendinčią tirštame rūke, kurį skrodė rausva žibintų šviesa. Aprūdiję žibintai, varvanti nuo šakų drėgmė ir rūkas, pakalnėje ne tiek įžiūrimas, kiek nujaučiamas; juodavo namų apybraižos, juos supantys sodeliai, tvoros... Vienas žibintas kabojo virš aptrupėjusių laiptų, nušviesdamas surūdijusią skardos lentą su užrašu UŽKANDINĖ; šalimais suverstos taros dėžės, keliūkštis, akmenimis grįsta gatvė... Žinojo: kiek tolėliau — tiltelis, po kairei aukštas grotuotais langais mūrinis namas apdulkėjusiu prieangiu — buvusi pieninė, karšykla, vėliau daboklė. Dar tolėliau juodų namukų sąvartynas... Šit našlės Bagočiūnienės namas: žemas numintas slenkstis, suoliukas, siaurutė durų anga... Ją gaubė prisiminimas, kaip vieną pavakarį Juozas, pasisveikinęs su ant slenksčio sėdinčia senąja Bagočiūniene, įžengė į šiuos namus, kur viskas pasirodė taip pamėkliška — ir staklės, stovinčios prie mažo langelio, ir vakarų šviesos pluoštas, krintantis ant žemos suskeldėjusios palangės, ir lova, ir kampe sustatyti kubilai bei rėčkos... Kažkokia negera dvasia, rodėsi, gyvena šių namų prieblandoj, slapstosi ten, kur juoduoja koridoriukas, krosnis; spengiantis lūkestis, atskirtumo jausmas tvyrojo mažyčiame dviejų moterų, motinos ir dukters, stropiai prižiūrimame namelyje — vienos sūnus dingo karo metu, kitos vyras, abi jos augina mažą liūdnomis akimis berniūkštį ir mergaičiukę... Pro šitą kryžkelėje stovintį namuką kas rytą ir vakarą pralėkdavo triukšmingi mokinių pulkeliai, jų klykavimas čia buvo girdimas iš mokyklos kiemo; link jo į kalną kopė vežimai, skubėjo pėstieji... Dar mažas vaikas, o vėliau paauglys, praeidamas pro tą namuką su mažyčiu suplūktu kiemeliu, su akmeniniais laiptais, atsigręžusiais į kryžkelę, su slenksčiu, ant kurio nuolat sėdėdavo viena iš moterų, — jis visuomet pajusdavo ilgesio ir atskirtumo dalią. Mažame langelyje kartais pamatydavo dideles išblyškusio vaiko akis, linkstantį per tvorą jurgino žiedą, plieskiantį aitriu apvytusiu raudoniu. Visa — džiūstantys ant tvoros skudurai, pamautos ant iešmų puodynės, pradžiūvęs pavasarinis kiemas, pro pajuodusio tvartelio ir tvoros tarpą šmėkštelėjęs ežeras, baltas avižų lopelis ar varnalėšose mekenanti ožka, už grandinės tempiama senosios, saulės užlietas prieangis, lango gėlė, stalo ar suolo kampas arba staklės — visa, kiekviena šios būties detalė bylojo atskirtumą, gėlą, tarsi niekad ten nebūtų krykštavę vaikai, tarsi niekad tos gūdžios rimties nebūtų sudrumstusi skuba... Rodos, kitoks nei visose Užpelkių pirkiose ten buvo laikas, ženklinamas lėtų, reikšmingų masyvaus sieninio laikrodžio dūžių, kitokia tyla gaubė visus daiktus, kitokia saulės šviesa spindėdavo pro mažyčius pirkelės langus, kitaip paliesdavo stalo ar lovos kraštą; visur tvyrojo kažkokia sustingimo amžinatis — diena čia buvo ilga, nesibaigianti, naktis pamėkliška, ir tik žiemos rytais girgždanti šulinio svirtis, trepsėjimas prieangy su kibiru vandens ir iš šios pirkios, kaip ir visų miestelio pirkių, vilnijantys dūmai tarsi paneigdavo šį atskirtumą, kuris labiau buvo juntamas kitu metu: rudenį jis gyveno gonkas aplipusių apynių, jurginų kvape, darželio astruose, vasaros popiečių valandomis jį skelbė vištų, išlekiančių iš daržinėlės, kudakavimas, raudonos, niekieno neraškomos serbentų kekės, vakarais iš įlomėlių kylantis rūkas, liucernos kvapas, priešais šios trobelės langus už svyrančio gluosnio besileidžianti saulė, raudona, didelė; vakaras tarsi prišliedavo prie šitos juodos trobelės kiemo kelią, paryškindavo jo baltumą; čia, prie jų trobelės, iš už kalno taip netikėtai išnirdavo linguojanti vežimą tempiančio arklio galva, sparčiai koks žmogus atsidurdavo prie jų pirkelės; ir taip pat greitai šis kelias nutoldavo, prasmegdamas pakalnėje, kad po kiek laiko susiaurėjęs, tolimas dar pasimatytų ant kito kalno ir dingtų staigiuose kitos kryžkelės posūkiuose, vedančiuose į Trumbatiškį, Ąžuolyną, Santakas...

Senoji dažnai eidavo į apleistą, sulaukėjusį sodą anapus kelio ant kalvos — ten jos rišdavo savo ožką, — artindavosi prie jos tarsi neregio akimis, įbestomis priešais save, patapšnodavo ožkai per šonus, ištraukdavo kuolą — o gal ji iš tikrųjų neprimatė? Juozas ne kartą ją yra pastebėjęs ant tos vėjų kalvos, prie pakelės obels rankiojančią laukimus obuoliūkščius; prie jos tarsi slinko būsimosios šalnos, šešėlių vėsumas, pro ją, nuklodami žemę, sklendė geltoni klevų lapai, šmėsčiojo galulaukės šermukšnių raudonis, driekėsi šarmoti papieviai, kuriais ji ateidavo su krepšiu, lankstydamasi prie arkliašūdžių; vasaros pavakario spindulys, atslinkęs iki jos pirkelės palangės, būdavo ypatingai šiltas, karštymečiai čia tapdavo sausi, plikinantys veidą, molį sudžiovinantys į kaulą; kuo gyveno ši išdidi moteris anksčiau, kas buvo jos vyras? Ji dairėsi, tarytumei kokiam sapne, nieko aplinkui nepastebėdama, — kokios godos ją lydėjo ir supo, kokio pavakario lapių lojimas? Iš tuštėjančių rudenio sodų pro ją purpčiojo juodu debesiu nušniokščiantys varnėnai, ji ėjo pro svirnus, pro gluosnius, visur ji klaidžiojo kaip bevietė dvasia, čia įdėmiai žiūrėdama į trobesių pamatus, čia nieko aplinkui nematydama, panirusi savin...

Juozas nedaug apie tas moteris težinojo ir nesistengė sužinoti, jų namelį visada gaubė gėla, paslaptis. Čia prie jų slenksčio priartėdavo žvarbiausios žaros, čia šalti spinduliai grabaliodavo senus rakandus, išplėšdami iš tamsos užmirštą šventosios paveikslą, čia nerealia viltimi nutvieksdavo aukštą kamaraitę — buvo mažytis giliai storoje sienoje prakirstas langelis, o prie jo staklės. Vienu metu Juozas nešiojo laiškus ir čia retkarčiais apsilankydavo nešinas kokiu laišku iš užjūrio. Kaip godžiai juos stverdavo senosios rankos. “Dėkui, vaikeli, dėkui”, — sušnibždėdavo ir plėšdama nutipendavo užpečkin.

Ir kitas Užpelkių namas žalia erdvia veranda dvelktelėjo nenusakomu jausmu, kuris, matyt, siejosi su viena speiguota sausio diena — nežinia kodėl ji išliko atminty: jis sėdi palenkęs galvą vidury kambario, plaukų kuokštai slysta jam nuo galvos, krinta ant grindų. “Ar tavo tėvas vis tebegirtuokliauja? — staiga paklausė kirpėja. Jis linktelėjo. — Gerai Žmonės sako, kad kuprotą tik grabas ištiesins”, — šneka Teklė ir ima čirškinti mašinėle, lenkia jo galvą ir lenkia jį, jis junta šaltą metalą, regi pilkšvus plaukų kuokštus, krintančius ant rankų, batų, grindų, ir taip gniaužia širdį, kad vos tvardosi neverkęs. Ji pasmerkė tėvą, ji pasakė: baigtas, nebepataisomas žmogus, jį reikia guldyti į karstą.

“Mano tėvas nebegers”, — sako jis, kirpėjai nuimant nuo pečių baltą marškelę. “Ką tu, vaikeli, žinai. Gers. Viską pragers. Sudegs degtinėj.” — “Ne, — priešinasi, šnirpščiodamas nosimi, ir ašaros užtemdo jam akis. — Ne, ne, ne!”

O diena tokia šviesi, spindinti, toks sniego baltumas. Akinančios šviesos leidžiasi plačiais Teklės priebučio laiptais. “Tik žiūrėk, tu nepaseki tėvo pėdom”, — priduria ji išlydėdama ir, paėmusi iš jo saują kapeikų, mosteli ta marškele, nes ant kėdės jau sėdi arklių šėrikas Daujotas — milo švarkas, galifė kelnės, auliniai batai... Teklės sūnus Egidijus, teisės mokslų studentas, gretimam kambary taiso fotoaparatą. “Palauk! — šūkteli jis iš šarmotos kamaraitės. — Jeigu nori, nufotografuosiu.” — “Pliką?” — “Gali užsivožti kepurę”. — “Kur?” — “Nors ir ant laiptų”.

Ir štai jis stovi ant laiptų, akinamas to šviesos baltumo, žiūri į pakalnėje pro namų tarpą blizgantį ežero ledą, o Egidijus taikosi į jį fotoaparatu. “Taip pasisuk, — liepia jis. — Čia žiūrėk”.

Jis pasisuka, tačiau pasmerktumo jausmas taip maudžia. “Ko tu toks sustiręs?..” — “Aš irgi nusipirksiu fotoaparatą”, — sako jis. “Užeik, aš tau duosiu seną”.

Kamaraitėje, į kurią jie įeina pro kitas duris, šalta, ten krūvos fotografijų, dėžės... “O čia kas?” — klausia. “Radijo imtuvas. Imk, jeigu reikia. Jis sugedęs, ir dalių stinga”. — “Baika. Mums bus geras”. — “Kaip tu pasakei? — klausia Egidijus. — Baika?”

... Paskui atsidūrė ilgame, pilkšvu linoleumu išklotame koridoriuje, užlietame neonų šviesos. Matyt, jau buvo vidurnaktis ir čia viešpatavo tokia tyla, kad, rodos, gali kas akimirką atsitikti kas nors reikšminga; reikšmingai čia būtų nuskambėjęs menkiausias krepštelėjimas tamsiame koridoriaus gale. Ten, tamsiose laiptinėse, subildėdavo skubančių į viršų ar lipančių žemyn žingsniai — tylūs, nes žmonės čia vaikščiojo tarsi bijodami ką nors pažadinti.

Tai būta ligoninės — vėžio ligų dispanserio. Prieš pusmetį čia operavo jo dėdę Konstantą. Ir jis dažnai apsilankydavo šiuose linoleumu išklotuose koridoriuose, tik tokios tylos net vidurnakčiais — kelias naktis ten budėjo, — tokios tylos niekad ten nebuvo. Pilka ligoninės kasdienybė: išgeltę, įkritusiais skruostais veidai pražiotomis burnomis, iš pašonių kyšantys vamzdeliai; akys, sutinkančios kiekvieną čia pasirodantį, jose tai išgąstis, tai viltis...

Štai dabar jis atsidūrė ten su tėvu, kuris sėdėjo prie šachmatų staliuko: apsirengęs kombinezonu, sunkia ranka pasirėmęs skruostą, tolimas viskam, kas čia dedasi. Šalimais stovėjo didelėmis ryškiomis akimis vaikas, prie jo mėlynų akių labai tiko balti marškinėliai, melsvos kelnaitės sukryžiuotomis petnešėlėmis, taip gražiai jis buvo aprengtas nebent keletą kartų, kai vedė prie pirmosios komunijos ir ruošė konfirmacijai.

Vaikas žvelgė su tokia viltimi ir laime, kad viena moteriškė neištvėrusi brūkštelėjo jam per galvą.

— Nenusimink, visa bus gerai, na ko tu toks? — papurtė už petelių, tačiau jos gyvastingumas tik paryškino, kokie jie vieniši.

Kažkas čia jau buvo nulemta: ateis, praneš, nusives kažkur jį, tą vaiką, arba jo tėvą. Tik neaišku, iš kurios pusės ateis lemtinga žinia — iš ano koridoriaus galo, kur, matyt, buvo virtuvė, ar iš ano, kur operacinė. Skuba, lakstymai, ruošimasis; bet kam gi ruoštis, jeigu visa jau nulemta? Kiekvienas garsas čia buvo per tylus ar per garsus; stovinti būrelyje moteris staiga suplojo rankomis ir nusikvatojo, matyt, iš kokio anekdoto, toks skambus, gyvas, nieko apie juos nenorintis žinoti moters juokas. Kažkas aplink darėsi, kažkas vyko, tačiau vyras su vaiku buvo tik tą veiksmą paryškinantis fonas; kiti žmonės nieko neįtarė, gyveno savam pasauly, nieko bendro neturinčiame su tuo, kuriame atsidūrė šis prie apšiurusio šachmatų staliuko sėdintis vyras su savo vaiku. Iš vaiko akių švietė vaiskumas, gėla, nekaltumas, jis ryte rijo tuos garsus, visa, kas čia dėjosi, smelkėsi į juos, krūpčiojo, tačiau kiti žmonės ir to nepastebėjo, jie klegėjo, garsiai, stipriais balsais tarė beveik nesuprantamus žodžius, pritildavo tik eidami pro juos, plevėsuodami chalatais, mosčiodami rankomis; ėjo pusamžė stamantri moteris, prie aukštos krūtinės prispaudusi apšiurusią bylą, ir jos lūpos ir gana dailus veidas tarsi šypsojosi kokiai gražiai svajonei, o gal šypseną sukėlė banalus, kur prieškambaryje išgirstas anekdotas, komplimentas ar kokio vyriškio žnybtelėjimas.

“Užmiršau!” — staiga šūktelėjo ji ir grįžo į tamsų koridoriaus galą.

Ilgu, sunkiu žingsniu, tarsi prieš vėją, žengė augalotas vyriškis; atsikišusia nosimi senė, piktai šnirpščiodama, šluostė staliuką metalinėmis kojomis, palikdama jo paviršiuje riebias nešvaraus skuduro žymes; skambtelėjo šiukšlių dėžės dangtis, trinktelėjo durys rauplėtu, neperšviečiamu stiklu... Iš tamsaus koridoriaus galo nešina byla vėl priėjo moteris ir sustojo, klausėsi, švelniai ir droviai šypsodamasi. Po kurio laiko ji prisiminė bylą, žvilgtelėjo į juos, buvo bepradedanti plaikstyti lapus, bet kalba nukrypo kitur. “Na užteks, — staiga pratarė tėvas ir, prisiartinęs prie būrelio (visi atsigręžė gerokai nustebę), pasakė: “Duokit. Duokit, — pakartojo, — aš pasirašysiu”. Prisėdęs prie šachmatų staliuko, išsitraukė iš kombinezono kišenės cheminio pieštuko galą (kai dirbo fermoje, tokiu pieštuku užsirašydavo gautus veršeliams miltus, pieną, pašarus) ir didžiosiomis raidėmis parašė: KRISTUPAS, paskui, kiek padvejojęs, pridūrė — DAUKINTIS; paplaikstė lapus — tai buvo tabeliai, algalapiai, pyliavų kvitai. “Dirbi dirbi, o gauni šnipšt”, — pasakė įsidėdamas pieštuką ir tik dabar jis (ir vaikas) pamatė, kad jo smilius ištinęs, pamėlynavęs — kartą jį buvo persidrėskęs mėšluota vinim ir susirgo kraujo užkrėtimu — jam grėsė gangrena, mirtis... — Matai, vaike, — žvilgtelėjo į sūnų. — Vėlei jie... Prastas žmogus... frontininkas ne galvoj, nors ir patvory nudvėstų”.

Staiga kažkas iš juos apstojusiųjų ištiesė ranką, ėmė versti lapus. “Čia pasirašyk, čia, šitą kam palikai?” — “Na jau ne, — pasakė tėvas, — čia aš niekuo dėtas. Ne mano kaltė”. — “Kaip nori, — tarė augalotas vyriškis, — bet skola liks”. — “Kam liks?” — “Vaikui”.

Tėvas pagriebė lapus, buvo besirašąs, bet staiga pasigirdo čaižus vaiko klyksmas: “Tėveli! Už ką tu pasirašinėji, ar matai už ką, čia ne vien tavo, čia visų kaltė”, — verkšleno. “Jeigu jie neprisiima, aš prisiimsiu”. — “Na ne, — plaukuota ranka uždengė lapą vyriškis, — šitas sandėris nepasiseks. Nevaidink didvyrio”. — “Kaip pasakei? — pašoko tėvas. — Nevaidink?” — “Nenorėk, — pabrėžtinai tarė vyriškis, — būti didvyriu. Čia mes... irgi dar šį tą reiškiam...” — “Jūs? Purvinos kiaulės”. — “Ką?” — riktelėjo kažkuris. “Tuščia jo, — numojo kitas. — Bet čia dar turi pasirašyti vaikas”. — “Vaikas? Į tokius sandėrius vaiko aš velti neleisiu, — pasakė tėvas. — Eiki iš čia, vaike, eik. Negi tu nematai: jie patys nežino, ko nori, ką daro. Jie bet kokius sudarys sandėrius, o skolą mokėsime mes” — “Tu”, — bedė pirštu vienas juos apstojusiųjų į tėvą. Dabar jie buvo kostiumuoti, griežti; oras staiga prisitvenkė grėsmės. “Taip, aš”, — tėvas uždėjo ant tų lapų rankas. “Bet kodėl, tėve?” — tokiu gailiu balsu paklausė vaikas, kad pačiam tapo gaila savęs. “Todėl, kad dabar man vis vien. Aš žuvęs, — abejingai pasakė tėvas. — Jie...” — Jis atsišliejo į kėdės atkaltę, padėjo ant staliuko rankas, kažkam pasiruošė, ir staiga visus koridorius, visus šito namo aukštus perskrodė vaiko klyksmas: “Ne, ne, tėve, tik ne tu, ne...”

Paskutinis žodis, kurį jis čia išgirdo, buvo griežtai ir šaltai ištartas:

“Išveskite...”

Tas klyksmas virto žvarbia, it iš spirito gamyklėlės kiemo regima žara, besiplečiančia po visą dangų, išdrikusia ant seno apleisto parko su juodų pabaidytų paukščių krankimu; paskui ta žara ėmė gesti, blėsti, virto peleninėse prietemose šviečiančiu dangaus ruoželiu, ant kurio tūpė plėnys, o prieš tai (ar po to?) tarsi prisiminimas dar buvo... Jis klaidžioja gimtinės keliais... Molis, molėtos pakelės, saulėje spindi rasos. Atlapotos spirito varyklos sandėliuko durys, anglių krūva, šviečia buvusios dvarvietės rūmų sienos, šviečia keliūkščių pilkumas, oras nešaltas, tačiau iš kaminų dūmai vilnija taip, tarsi spaustų šaltukas. Sunku pasakyti, kodėl taip jaudina tos peleninės prieblandos, keliūkščiai, tie vilnijantys iš kaminų dūmai, kaip jis čia pateko, kodėl dabar dairosi, tarsi lauktų... Tai gimtinės laukai, juose šiltos, iš jo sielos pasklidusios prieblandos.

... Sunkvežimis kratosi, čia užšokdamas ant kalvų, čia krisdamas į pakalnę. Kartuvių kalnas, papuvęs vienišas kryžius, keletas apleistų antkapių, keli nudžiūvusiomis viršūnėmis medžiai. Apsirengęs pilku išaugtiniu lietpalčiu, jis stovi mašinos kėbule, dešiniąja ranka laikydamasis už borto, kairiąja rodydamas į tuos kalnus, į slėnius, kurie netrukus atsivers, jau atsiveria... Priešais susėdę jo bendrakeleiviai, keletas bendraklasių, instituto bendrakursių ir šiaip kažkada matytų veidų, tarp jų ir Nijolės; ji žiūri nenuleisdama akių, tarsi jis apsimetinėtų — toks pasitikintis, orus. Ji savo akimis netiki. Tačiau jis puikiai jaučia, kad iš dalies tai vaidyba, kuria siekiama imponuoti, pasirodyti, kaip jis pasikeitė per metus, kai jie nesimatė, kaip suvyriškėjo... Bet jį išduoda paauglystės metų lietpaltis.

Jis ketino jiems parodyti šiuos laukus, tačiau ant jų jau leidžiasi sparčiai tirštėjančios sutemos. Tarsi šiltos bangos jos tvinsta nuo šiaurinės pusės miškų. Toli ties horizontu kreidiniu baltumu šviečia bažnytėlės bokštas. Tenai ir jo mokykla, tenai tarsi susitelkė ir visas slėpiningumas. Ten, ten, šaukia kažkas nekantriu balsu. Užmiršęs savo bendrakeleivius, jis žiūri į bokštą tamsėjančiame miškų horizonte. Šit — ten plyksteli žaibas, ten jau naktis, iš ten atkliokia lietus, audros gūsiu jis puola į tamsoje skendintį kemsyną, žvilgančią kaip purvas tamsą perskrodžia susikryžiuojantys žaibai. Šit šlapi krūmokšniai prie versmelės, kur jo tėvas merkdavo pieno butelius — šioje kemsynėje jie ganydavo karves; tilto turėklai...

... Jis, mažas suskirdusiomis kojomis vaikas, aukštai iškėlęs vytinę, lėkė paskui audros išgąsdintą karvių bandą ir sukniubo užsistojęs ant sauso dagilio dygių, raitėsi žolėse, inkštė dantis sukandęs, keikė galvijus, vėlei lėkė šlubčiodamas, susiėmęs koją, šokčiojo per kemsus, brovėsi per erškėtynus ir nepamatė, kaip sutemo, nepajuto, kaip prapliupo lietus. Žaibai... Vėjas plėšia drabužius, plėšia jį nuo žemės... Spėja išgirsti, kaip netoliese sutraška išverstas medis, bumbteli... Stoja tamsa. Šlapias ir purvinas eina toliau klimpdamas, griūdamas, bet kas gi tai — velėna sulinguoja, grimzta, jis metasi šen, ten — per vėlu, vanduo jau siekia juosmenį. Suvokęs, kad velėna pasviro ir jis tuoj pat prasmegs į akivarą, griūva, įsikimba į kraštą nagais, ropščiasi, šliaužia, tačiau velėna dar labiau pasvyra, ir jį iki pat smakro apsemia ledinis purvinas vanduo; jis atsilošia, spėja pagalvoti, į kurią pusę mestis. Ten, viršuje, mirksi jam iš begalinės tamsos keletas mažų žvaigždelių; tyla, kažkur pelkės pakrašty klykteli paukštis: velėna stojasi, pelkė budri ir klastinga, naktis akla ir kurčia, kiekvienas nereikalingas, neapgalvotas judesys čia reikštų pragaištį; šauksmas taip pat; akivaras tarsi sukluso, sutelkė visą budrumą bei klastą, laukdamas, kaip jis elgsis. Betgi nelaboji dvasia laikė jį juodam lediniam glėby, negalėdama žinoti, ką jis darys. Kol šito ji nežino, kol nė menkiausiu krustelėjimu neparodė savo kėslų, jis dar turi viltį. Išganingiausia yra išpuolio staigumas, nelauktumas, žaibiška visų galių mobilizacija; taip, jis jau žino, ką darys, nes ši grimztanti velėna jo neišgelbės, ji kartą jau išdavė, negi dabar į ją kabinsis? Reikia apstulbinti juodojo akivaro dvasią, kuri šit jau palietė kojas, kuri kyla aukštyn, stingdo, paskui ims traukti savęsp, o tada jau po laiko. Sprendimas gimsta žaibiškai, ne sprendimas, o įsitikinimas, kad jis jau žino, kaip pasielgti, kad dabar nė galvoti nebėra ko, tai tinkamiausia akimirka, ir visi veiksmai bus tarsi nebe jo, o kitos, stipresnės, įžvalgesnės, gudresnės būtybės — ji ir pikčiausią akivaro galią moka įveikti, suklaidinti, apgauti, ji jau yra visa numačiusi iki menkiausių smulkmenų, telieka ja pasikliauti. Ir staiga... Jis lošteli, tarsi ketintų plaukti aukštielninkas, atmeta rankas, tačiau ne, neplaukia, pritraukia kelius prie smakro, susiriečia, atsispiria į velėną, staigiai uždeda abi kojas ant jos krašto ir... metasi į šoną, paskui atgal, vėl į šoną, atgal, ir štai — jis jau ant kitos velėnos, ten, priešais rūke, už keleto žingsnių, berods beržiukas baltuoja, visa gaubia šilti ir tiršti garai. Tyla. Girdėti tik jo paties šnopavimas. Dabar iš visų galių — prie beržiuko. Jau buvo betiesiąs į jį rankas, bet staiga smenga iki kaklo, kapanojasi, vėl pavyksta užčiuopti velėną. Pamato ryškias žalsvas žvaigždes; velėna ima grimzti, pasiglemžia ją po savimi, sumaitoja; šliaužia toliau, darbuodamasis ne vien kojomis ir rankomis, bet ir smakru; jau, matyt, aušta, kažkur klykauja paukščiai, vienas praskrenda viršum jo galvos, vėsčiodamas drėgnais ir sunkiais sparnais, klykteli apsukęs ratą ir nutolsta. Visa, į ką kabinosi jo pirštai, grimzta gilyn, pelkė traukia savęsp, ir jau jam pačiam aišku: nebeišsigelbės, nebent gulėtų nejudėdamas... Jį supanti juoda galybė neturi žinoti jo kėslų, gal dar pasiseks ją apgauti... Bet staiga vanduo šliūkšteli jam į veidą, ir nė pats nepajunta, kaip ima šaukti: “Gelbėkit! Skęstu!” Pirmąjį klyksmą dar lydėjo neaiški gėla, paskui ir ji praėjo, jis visas virto klyksmu ir siaubu. “Gel... gel... gel...” — gargaliavo purvu pelkės nakty. Rodos, šauktų ir paniręs, tarsi tikėdamasis, kad tas klyksmas pergyvens jį; jau buvo pasinėręs, beveik juto save, pasilikusį ten, viršuj, kur jau ėmė brėkšti, ir o dieve — kokia skaisti teka žara! Laimė, jam pavyko užčiuopti šaknį, staigiai truktelėjęs, iškilo paviršiun. Įsikibo, ji nestipri, plonytė, nuo smarkesnio timptelėjimo gali atplyšti; jos įsitvėręs kybo tarsi virš juodos prarajos, kuri vėl semia šaltu, juodu purvu, traukia savęsp. Leisgyvį, vos vos judantį, jau pasidavusį, akivaras jį dar pakenčia, leidžia egzistuoti, geria jo gyvulišką siaubą, gal net mėgaujasi juo... Šilta šviežia aušra sukedena rūko draikanas, vėsos gūsis nušlamščia nendrynu, smulkiomis bangelėmis suraibuliuoja vandens paviršius, ką tik atspindėjęs drovią ir šiltą prasidedančio ryto aušrą. Per pelkyną žygiuoja rytas, gyvastingas ir šviežias, purtydamas rasas, jis šlamščioja, čiurena ežerėlio nendryne, šiltu raudoniu dažo vandenį, valtį, tiltelį; vėsos virpuliai bėga vandens paviršiumi, iš pievų rūko išsiropščia saulė — svies savo spindulius į krantą, kur jo galbūt jau nebebus, molio kalvose ir keliuose pamažu įsigalės diena. Tačiau kol kas tekanti aušra visa užlieja šaltu laukiniu grožiu, kurį leista pajusti kažkokiai jo būtybės dalelei, tas grožis išliks, visa jam lemta pergyventi. Begalę kartų čia kabės tokia aušra, šalta, laukinė, su čaižiu pakirdusių paukščių klykavimu, kedenanti rūko tumulus, slystanti vandens paviršiumi pro valtį, pro tą tiltelį, pro visus žmogaus būties pėdsakus, apžiūrinti ančių lizdus, žadinanti liulančių brūzgėlynų gyvius. Ji ir dygų erškėtį paliečia, ir grublėtą sunykusio beržiuko kuprą, ir ilgėliau apsistoja ties gelsvai rožiniais žiedais aplipusiu krūmu — nuo jo atsiskirs peteliškės, ant jo sujuoduos rudenio uogos, debesim prie jo siūbtels paukščiai: plauks debesys, medžiai siūruos, žuvis plėšrūnė tykos aukos tarp lapų, baksnos aštriu snukiu į supuvusį rąstą, apkibusį kirmėlaitėmis, gličiomis sraigėmis, visą kriauklių nameliais apklotą... Paukštis gailiai cypčios lizde, ieškos mažylių, kiti kaišios iš lizdo plačiai pravertus snapus — saulė peršvies jų gerklių plėveles, nendrynus, kaip gyvastį po visus pelkyno pakraščius paskleidusi savo spindulius.

[2]

Jis matė medinio tilto turėklus, keliuką, besileidžiantį į pakalnę, žinojo, kad ten, pievos pakraštyje, yra maurais aptekusi versmelė, į kurią jie merkdavo pieno butelius. Per pievą, prisišliejusią prie šitos pelkės, per aukštą žolę vakarais moterys gindavosi karves, jų sunkūs pritvinkę tešmenys tingiai linguodami vilkdavosi žole; čia buvo ir gelsvu smėliuku kviečiančios brastos, prie kurių jis prasibraudavo per brūzgynus, ir aukštas, status, storų medžių kamienais nugultas skardis, išraižytas šaltinių vandens; į jį tarsi milžiniškos ietys susmigdavo vakaro spinduliai; skardžio kairėje — gūdus tarpeklis, brūzgynų gūduma, gaubianti ledynų slinkties rėvą, užverstą akmenimis, — čia kitados buvo upės vaga. O štai ten — mažas pievos lopelis, vakaro spinduliuose amžinąją giesmę dūzgia uodai, svyra persirpusios avietės. Šiuose su aukštupiu susisiekiančiuose pelkynuose prieš dvidešimt metų jis kasė melioracijos griovius, čia retkarčiais pas jį ateidavo Nijolė... Štai anuo, jau tikriausiai nebesančiu, tik nujaučiamu keliuku kitados jis išvažiavo į miestą, šį keliuką regėdavo besdamas į durpyno klodą kastuvą, keliukas švelniai leidosi į slėnį, kur jį iš abiejų pusių suspausdavo dvi pailgos kalvos — tarp jų ištirpdavo vakaro saulė...

Aušra plečiasi, stiprėja, šit spinduliai jau parausvina balkšvus, vakarinį horizontą nugulusius debesis, siekia raudoną spirito gamyklos mūrą, šliaužia molio kalvom; keliai pasisuka, tarsi bėga link jo, saulė kyla, didėja, visa užlieja, ir — ak! — čia pat spindi juodos rasotos uogos, rasa ant raudonų erškėtrožės žiedlapių, ji virpa gaivioj, tik ką plykstelėjusios saulės šviesoj — ten, rytuose, dar tebesiplaiksto rūko draikanos, ten klykauja paukščiai, — skambūs, gyvastingi balsai, bet čia priešais — juodas lentų tiltelis, ant jo drabužius skalauja moteriškė, valtis... Šen ten šviečia gelsvi žvyro lopeliai, tįsčioja žolės skaidriame perregimame vandeny, kuris staiga plykstelėjusiu saulės grožiu apsivalo nuo dumblo — tik šen ten dar raitosi, skuba į pavėsio dumblą viena kita siurbėlė...

Jis išgelbėtas! Iš skaidraus garuojančio vandens lipa į krantą — ir nakties siaubas, ir rytas atėjo nepastebimai, tačiau vidurdienis žada būti ilgas, su aukštai zenite sustojusia saule. Takas vedė į pušynėlį, o ten nuo kalvos atsivėrė ežero dauba su žvyruotomis pakrantėmis, vaiskiu vandens gaivumu — ten tarsi kokioje didžiulėje taurėje buvo susitvenkęs visas vidurdienio dienos grožis, ir jis kažką prisiminė — kažko ieškodamas dairėsi po pakrantes, vylėsi išvysti tarp pušų kamienų; sušlamėjo viksvos — prie valties, prie lentų tiltelio... Iš aitraus sakų kvapo, bruknienojų kažkas turėjo ateiti. Ir staiga jį persmelkė — NIJOLĖ, — prie šio ežero panašią dieną, kai tingiai teliūskavosi seklūs vandenys, kai džiūvo ant tvorų puodynės ir visi kiemai buvo tušti, prieš dvidešimt metų išleistuvių vakarą jis atsidūrė su Nijole — ten, prie to tiltelio, pakėlusi viršum kelių šviesią suknutę, ji brido į vandenį. (“Skardas”, — pasakė Albinas. “Ne, tai aidas”. — “Skardas ar aidas, tas pats”. Ir jis pamatė pajuodusius pirtelės sienojus, paskui smėlėtą skardį, palei kurį sruvo, tekėjo vanduo...“ Jau daug metų, kai vanduo čia teka ir teka, — sakydavo dėdė Konstantas. — Iš kur jo tokia galybė ir imasi?”)

Vieną pavakarį jis, aštuonerių metų vaikas, sėdėjo prie upės ir įsitempęs žiūrėjo į brastos vandens sraunumą — traukiamas nesuprantamos jėgos, vanduo slydo per pajuodusius akmenėlius, tekėjo, tekėjo, pro šalį, pro šalį, savo vaga, ir staiga jam gimė gana aiški mintis, gal net ne mintis, o supratimas, ko jis taip žiūri į srauniai srūvantį vandenį — daug kartų čia šitaip žiūrėdavo, bet tik dabar pirmą kartą paklausė: iš kur šitas vanduo imasi, kur prasideda, iš kokių pelkių, pro kokius krantus teka, kur išsilieja, kur subėga? Nueiti, pamatyti ištaką, versmingas pelkes, šaltiniuotas paunksmes, o gal jis prasideda kur bruknienojuose, gal ten visai kitas saulėtai rožinis vanduo tarp kemsų? Išbraidžioti tą kemsyną, apžiūrėti ten augančius medelius! Gal upė prasideda ne čia, o pavėsingose miškingo kalno įsčiose...

Jie, vaikai, visada norėdavo pasiekti patį upės aukštupį. “Eikime, — ragino Vizgirdžiokas, — eikime pažiūrėti, iš kur ji išteka...” Ir pirmas nubrido per aukštas žoles ir dilgynus, ruda pailga dėmė šmėžavo po kairiąja jo mentim. Buvo karšta, alsu, visur tvyrojo apynių kvapas; kiek paėjėję jie aptiko serbentų krūmus. “Yra ir geltonųjų, ir juodųjų, o raudonųjų nors semk!” — šūktelėjo Juzukas... Pusbrolis Vizgirdžiokas susipylė saują uogų į burną. “Kurgi?” — paklausė jis. “Va, — Juzukas palenkė krūmą ir staiga atšoko spygtelėjęs: — gyvatė!” — “Čia ne gyvatė, žaltys, — tarė Vizgirdžiokas, žiūrėdamas į praskleistas žoles. — Jis be karūnos. Namo parsinešiu”. — “Vis tiek!” — spiegė trepsėdamas basa suskirdusia koja Juzukas, o saulė taip spigino...

... Tai buvo Nakučio pievoje, bet šitie serbentynai augo Santakoje, kodėl vaizduotė juos atkėlė čia, kodėl nenori prisiartinti prie to, kas jį labiausiai traukia? Dabar — vėsios, niūrios Anupro sietuvos pakraštys, iš krantų čia muša versmės, ir vanduo šaltas. Čia, prie Anupro pirtelės, viename vaikystės sapne, kai ėjo užšalusia upe ir smagiai taukšėjo medinukai, ledas staiga prasiskyrė, jis ėmė skęsti, išgelbėjo lytis, kurios krašte buvo įšalę kankorėžiai ir keletas žirginėlių. (“Kodėl aš juos taip ryškiai įsiminiau, bet taip ryškiai?” — klausė jis kitą rytą Albiną.)

... Šlakuotu veidu mergaičiukė atsitūpusi kasinėja pilkšvą įkaitusį keliūkščio smėlį; netrukus jie eis į avietyną — Šventosios šile, kurio pakrašty priversta milžiniškų akmenų, ten didžiulė sodyba. “Tuos žmones išvežė, — sako mergaičiukė ir nusviedžia kastuvėlį. — Ko tu į mane taip žiūri? — klausia ji. Vėjas plaiksto jos pilkus plaukus. — Na ko tu į mane taip žiūri? — juokiasi prilaikydama juos ranka. — Gerai, eikim į avietyną”. Eidamas paskui ją, žiūri į pilkus akmenis. “Ten piktas šuo, arti neikim, — jos veidas strazdanotas, ji markstosi nuo saulės, vėjas pūsčioja trumpą, ploną suknutę. — Jau yra žirnių! — šūkteli. — Aš noriu pažiūrėti į tuos akmenis. Ir į šulinį. Į tuos namus. Ten piktas šuo...” Didžiulėje apleistoje sodyboje skalija šuo — am am — garsai kurtūs, atsitrenkia į storas pušis, į tuos akmenis, o tolimas pašvenčių slėnis padūmavęs. “Greit lis, — sako ji. — Am am! — pagąsdina, lipdama ant akmens. Eina per akmenis, rankos ištiestos į šalis. — Am am... — balansuoja, tarsi eitų per siaurą lentą ar virvę. — Am... am... Ko tas šuo taip skalija? Am am. Ar aš tau patinku? Patinku, ką? — klausia ji avietyne. — Aš raškysiu, o tu pintinėlę laikyk. Matai, kokios kekės — va, ten erškėtyne, brendame, ką? Drugelis, pažiūrėk, koks drugelis!.. Atsistosime ant to akmens ir nuraškysime. Gerai, ką? Eikim. Tu vyras. Tu turi eiti pirmas. Ko tu į mane taip žiūri? Kaip pinčiukas prikibo, tikras pinčiukas, va, visa varnalėšomis aplipau, — kilsteli suknutę: ant jos blauzdos žolės įspaudos. — Fe, — sako ji, — koks čia kvapas. Čia visur varnalėšos. Am am. Matai, dar loja. Juodas, piktas lojimas. O tuose namuose vaidenasi. Kai dar tikroji šeimininkė gyveno, vaidenosi. Naktį, būdavo, paberia miltų ant grindų, o rytą randa pėdas...” — “Vaikų?” — “Ne, ne vaikų”. — “Kieno?” — “Ką gi žinau. Gal kokio paukščio... padaro, kokio niekas nėra matęs... O kartais barbena į langą arba kosčioja kur kamaraitėje, dureles daro, bet taip tyliai tyliai, ir kad šoks!” — staiga atsigręžia į jį ir atstato nagus. “Tu taip negąsdinki”. — “O tu bailiukas, ką?” — “Aš stipruolis, nieko nebijau. Aš šitame miške niekada nepasiklysčiau. Pačioj šilo gilumoj nepasiklysčiau”. — “Tai ir vesk”. — “Kur?” — “Į avietyną. Bet ir čia pilna aviečių. Nors semk. Va kokios uogos. Ko tu į mane vis žiūri?” — ir vėl pirštais suima plaukus. “Tavo plaukai kaip linai...” — “Na, sakyk. Tu kažką vis galvoji ir nesiryžti pasakyti. Sakyk. Čia mes dviese. Niekas čia mūsų negirdi”. — “Nesakysiu”. — “Kodėl?” — “Kitąkart”. — “Ne, dabar”. — “Na, gerai... Tai va... — pradeda jis. — Mes kaip sesuo ir brolis”. Ji išpučia akis. “Mes?! — prideda sau prie krūtinės ranką. — Aš su tavimi?” — “Taip, — sako jis, — mano pamotė yra tavo motina”. — “Teta Kristupienė? Teta? Ot pašnekėjo, oi tu, oi! — šūkalioja ji, šokinėja. — Oi, kaip įsidūriau koją. Oi, iš juoko nebegaliu. Ot pakalbėjai! — O paskui, staiga pasikeitusi, atsainiai galvą atmesdama: — Na ir kas, kad brolis ir sesuo. Vis vien galime kartu gyventi, kur norime, galim eiti. Bet tu bijai, kažko tu bijai, ko tu bijai, ką!?”

... Staiga apgaubia aklina tamsa, duslus kliokimas, plykstelėjimai, rodos, tučtuojau pasigirs kurtinantis trenksmas, bet visa perskrodžia šaižus telefono skambutis. Jis dar prisimena, kad skambėjo visą laiką, — ko laukė, ko iš karto nešoko iš lovos? Nusviedęs apklotus, lekia į koridorių, čiumpa ragelį, kelis kartus rikteli:

— Alio, alio, klausau... — perbraukia ranka per plaukus, prisėda prie veidrodžio, klausosi. Dabar, kai jį išgirdo, atsilieps, kad ir kažin kas ten būtų atsitikę. Glaudžia prie ausies ragelį — spragsėjimas, ūžesiai... Jie sklinda iš neaprėpiamų nakties platybių, iš rūko apsemtų duburių...

Rausvais kraštais kilimas veda prie tualetinio stalelio, kur palikta keletas žmonos reikmenų — kvepalų flakonėlis, lūpų dažai, kampe, prie drabužių — sūnaus slidės, pačiūžos, šlepetės... Žvilgsnis čiupinėja tuos daiktus, tarsi ieškodamas kokio atsakymo; sąmonėje plėtojasi sapno vaizdai; vieną akimirką tarsi išvysta šlapias klevų viršūnes, nutviekstas mašinos žibintų, abipus kelio pakalnėn; aukšti aptrupėję užkandinės laiptai, aprūdijęs, sulankstytas žibintas, aplink jį rūko dulksna, ant durų perkryžiuoti geležies strypai... Iš ten, iš rūke skendinčių platybių, iš užmaršties, iš jaukios, didžiulėje krosnyje traškančios ugnies, iš jos atšvaitų, plazdančių ant suplūkto molio, iš kažkokio tolimo vidurnakčio, galbūt iš to laiko, kai dar mažas vaikas pakirdo kažkieno troboj... Iš pradžių pagalvojo, kad miega pas dėdę Kazimierą, pavieškelėj; toks šviežias džiugus susijaudinimas galėjo jį apimti tik pakirdus svetur, kur visa aplinka, visi garsai nežinomi, paslaptingi... Bet ne, jis tėvo pirkioje, šit baltas mūrelis, ant kurio šokinėja liepsnos atšvaitai, langas, prie kurio glaudžiasi aklina, šiltu polaidžio rūku tvinstanti tamsa. Tačiau iš kurgi tas neapsakomas džiaugsmas? Ar dėl to, kad girdėti, kaip kažkur toli šniokščia, tvinsta vanduo, kad žemė įmirkusi, minkšta ir net krosnyje plazda liepsna, kad jos atšvaitai šokinėja ant mūrelio, siekia grindis, jo langą? Namiškiai kažkur susiruošė — lauke tarsi prunkšteli arklys, tėvas stabteli prie krosnies, kažką pasako, jo balsas sujaudintas, tirpstantis; taip, tikrai iš jų, iš tų skubotų garsų, sklinda tas džiaugsmas, kurį jis tarsi jaučia savy tokį svetimą ir tuo pačiu tokį savą. Tai dėl to, kad žemė tokia minkšta, kvapi, kad jų ratai riedės į Santakų turgų — kurgi daugiau, — kad sniegas baigia nutirpti, kad jis virto šėmais ūkais, klaidžioja įlomėlėmis prie upės, kad tvartelyje greitai suplazdės gaidys... kad dabar pats vidurnaktis (o gal paryčiai?), kad jau kvepia valgiais, kad tėvas kažką gera pasako motinai, užsimena ir apie jį. “Juzukas tikriausiai miega”. — “Aš jam ant stalo paliksiu valgyti, kai pakirs, susiras”. — “Važiuosim pro Ąžuolyną, Mediniškes, Žaliąją”, — sako tėvas. “Betgi čia kelias blogesnis. Nors, teisybė, šituo keliu į Dusmenis daug arčiau...”

Tai dėl to, kad jie važiuos pro Ąžuolyną, kad ištaria vardus — Dusmenys, Mediniškės, Santakos, tai dėl to, kad liepsnos atšvaitai tokiu neįprastu laiku šokinėja ant jų veidų, o labiausiai dėl to, kad rūkas, tirštas, gyvastingas rūkas ir kad jis liks vienas, lauks, kolei išauš, o pavakary parveš lauktuvių. Jam taip gera, taip gera. “Kur gūnia? — klausia tėvas, išeina, uždeda ant širmio nugaros gūnią. — Lineika lengva, geležine ašim, kaip vėjas nulėksim”, — sako grįžęs į trobą. Tai dėl to, kad jis sako gūnia, lineika, kad kaip vėjas nulėks, jam gera. “Bet prie Švedriškio vanduo gali būti ištvinęs”. — “Kad ir ištvinęs, lineikos neapsems...”

Tai dėl to, kad jie važiuos pro Švedriškį, kad jie skuba, kad kačerga bilsčioja į puodus, kad malkos beržinės, kaitrios, tai dėl to jam džiugu ir gera, ir tas džiugumas tvinsta tirštu šėmu rūku slėniais, kalvomis, varva drėgme nuo medžių, kyla gyvastingais garais iš žemės, graužia akytą, pajuodusį sniegą. “Sniego greit nebeliks”, — sako tėvas. Jis vėl pamini gūnelę, ir jo balsas džiugiai virpteli; tai džiaugsmas, kad visa tai yra, kad jis susiraitęs šiltoje lovoje... Liepsnos traškėjimas, tėvo balsas, šitie žodžiai, rūkas, kalnas, sniego lopai, langas, vakare tėvai parveš lauktuvių... Ką jie dar ten pirks? Gal paršelių, ožkelę? Kad ir kas būtų — kažkas nauja, nematyta apsigyvena jų namuose. Jis lauks visą dieną, žais su pusbroliu Algimantu, lauks, pavakary bėgs į pavieškelį... Tai dėl to...

Kiekvieno gyvenime turbūt tik vienas būva toks džiugus pabudimas... Pabudimas akliną vidurnaktį, ankstyvą rytmetį, kai visa skendi šiltam gyvastingam rūke, ir jau vien dėl to džiugu, gera...

Jis laikė prie ausies prispaustą ragelį, laukė. Tikriausiai patižusius to vidurnakčio sniego lopus regėjo vaizduotėje, slėniais klaidžiojo anasis rūkas...

Ragelyje staiga stojo įtempta tyla. Spragtelėjimas, atomų krebždėjimas metale, laiduos.

— Daukintis? — šūktelėjo kimus moters balsas (o gal jis nenugirdo, todėl tylėjo, klausėsi). — Daukintis? — vėl paklausė moteris.

— Taip, aš, — atsakė. — Bet kas gi čia kalba?

— Palaukite, tuoj sujungsiu, — pasikeitusiu šaltu balsu atsakė moteris — pirma ji šaukė tarsi per kokias dulkes, ji braute brovėsi prie jo, ir staiga pasirodo: ji yra tik tarpininkė. — Alio! — ėmė šaukti tas balsas. — Užpelkiai. Jungiame Vilnių, kalbėkite... — Jam buvo keista, kad tas dusulingas, vos vos prašnekantis balsas kreipiasi į jį taip netarnybiškai, dar daugiau — jis skubėjo viduje, švogždė kažką nesveikomis stygomis, per jėgą vos įstengdamas ištarti žodžius.

— Alio! Aš klausau, — šūktelėjo jis. — Alio... — Ir pats nusistebėjo: “Po perkūnais! Kas gi čia dabar? Vos iškalbu. Tarsi man būtų persidavęs tos moters balso negalavimas”.

Vėl pasigirdo pypčiojimai. Padėjo ragelį, žvilgtelėjo į veidrodį: pablyškęs, apšepusiais skruostais veidas žvelgė į jį iš padilbų, tarsi ko teiraudamasis. Perbraukė ranka per skruostą, kaktą, akis, užsivilko pižamą, vėl žvilgtelėjo į veidrodį, stovėjo kažką mąstydamas, galvą palenkęs, senu įpročiu trim pirštais spragsėdamas į smakrą. Telefonas sučirškė taip čaižiai, kad jis krūptelėjo, pabalo, virpančia ranka nukėlė ragelį.

— Labas, Juozapai, tai aš, tavo sesuo Virginija, — visai čia pat pasigirdo sesuo. — Mes ne laiku pažadinom, bet žinai, atsitiko nelaimė... — Šis žodis buvo kaip nelauktas smūgis. Staigus šaltis perėjo per visą kūną, sukaustė veidą. — Sunkiai sužalojo mūsų Viktorą, gal neatlaikys, mirs, gal dar aušros ir sulauks, žinai... — Ir negrabi kaimiška sesers greitakalbė virto kūkčiojimu. Ne mažiau už tą žinią jo širdį suspaudė verksmas. — Ir už ką mums... — kūkčiojo sesuo, ir jis pamatė suglamžytą nosinaitę jos rankoje, paburkusį nuo ašarų veidą, akis. — Gyvenom, gyvenom ir va ko sulaukėm.

Kiek kartų jis yra girdėjęs tokį bejėgį, beglobį, pilną nusiskundimų sesers balsą; dar paauglė, sugrįžusi iš daržų — plokščiapėdėm, nudaužytom į kietus kaip kaulas grumstus kojom, būdavo, glaustosi prie aptrupėjusio mūrelio ir verkia glamžydama šlapią nosinaitę. Vargšė sesuo, kažkodėl pagalvojo. Tai jos verksmas užmūrydavo šalčiu jų gryčios langus, tada jis pamatydavo, kokia apšiurusi jų sofa, koks pagiringas tėvas, kokios purvinos grindys, kokiais šlapiais žabais reikia užkurti pečiuką, kokias mažas bulves jai reikia plonai nulupti; pamatydavo, koks skystas viralas ant stalo, kaip šoka iš gardo žviegiantys paršeliai, kaip šalta rudam perkarusiam šuniui, susiraičiusiam prie būdos, koks jis nusibaigęs, išdvisęs, kaip kraupiai kosčioja kažkuo užspringęs, kaip gurksi, kliuksi jo viduriai — tik oda, kaulai ir žarnos iš jo tebuvo likę, jau dvėsė, o dar bandydavo keltis, pavizginti uodegą ir susirietęs traukdavosi atatupstom, jeigu jam kišdavo kaulą, lįsdavo į būdą, ir geltonos seilės tekėdavo jam iš snukio. Tai jos, sesers Virginijos, balse — piktas iš tvartelio lekiančios pamotės rankos mostas, akių baltymai, apipjaustytos kiemo klevų viršūnės — nušalo tą žiemą, kai tėvui buvo prasidėjusi rankos gangrena, pamėlo, ištino, tai jos balse tie vargani serbentėliai, ant kurių suklupo jų motina... ieva, lenkusi baltus žiedus prie džiovininkės veido; tame balse ir geibios gėlytės, kurių sesuo prikaišiodavo pavasariais visus pašalius...

Jis stovėjo ant minkšto kilimo, įsisupęs į šiltą chalatą, jis — pusamžis keturių ištaigingų kambarių šeimininkas, dvejeto vaikų tėvas, o pro akis plaukė begaliniai skurdo vaizdai — niekad jis apie tai negalvojo, nenorėjo nė prisiminti, jis dirbo, grūmėsi iš paskutiniųjų, visi jie dabar žino: jis prasimušė, jis nesugrąžinamai nutolo nuo jų, visų tų metų dabar lyg nebūta, lyg pašalietis dabar savo namuos, lyg koks nesusipratimas, kad juos turi. Bet ar iš tikrųjų turi?

Jis palinko prie sesers, uždėjo rankas jai ant krūpčiojančių pečių — nelaimė ištiko ją, visus juos...

— Palauk, — tarė sesuo. — Čia man Leonas (jos vyras) kažką sako, mes tau skambiname iš ligoninės, palauk, gal jis ką sužinojo... — Po pauzės: — Tai va, gydytojas sakė, kad reiks į Vilnių... be sąmonės. Laukiam lėktuvo... Tu pasitik. Aš gal nevažiuosiu... Ką?.. A, vis tiek... nieko nebėr, viena mėsa... — begėdiškai pliki buvo tie žodžiai, tokie prasti; gerai, kad ji dar nepasakė “kalvarato” — taip jie vadindavo dvisparnius lėktuvus. Sesuo paprastai stengdavosi kalbėti literatūriškai, ir vienas kitas tarmiškas žodis ar garsas nuskambėdavo droviai, lyg ir nepritikdamas, beje, jie visuomet tarpusavy grūmėsi — dabar gi ši kova buvo galutinai pralaimėta, ir sesers kalba jam pasirodė tiesiog nevalyva. — Tai ateisi? Ko tu klausi? A... Jį ten apie šeštą ryto atveš. Palauk da, broli, — ir sesuo kūkčiodama vėl puolė jam į glėbį, šnekėjo, kad ji vis vien šiandien būtų skambinusi. — Dabar vis vien, tu progu, leisk da su gimimo diena tave pasveikinsiu...

Jis matė, kaip ji kūkčioja, visa krūpčiodama, aptukusi, ligota — ją kamavo aibė negalių: ir širdis, ir nervai, ir plaučiai, ir visokios moteriškos ligos. (“Tai gerai, — sakydavo ji, — kad man taip pasisekė, kad aš tokį žmogų turiu kaip Leonas. Ir atjaus, ir, kas yra, paklaus, man jo net gaila. Aš jam vis sakau, kam gi dėl manęs tu taip kremties”.)

— Palauk, — tarė sesuo, — Leonas vėl man nori kažką pasakyti. Tyla, ten, toli, žodžiais persimetančių žmonių balsai — kažkodėl jam visą laiką atrodė, kad jie skambina iš kokios stoties, aplinkui bruzda keleiviai, ir jis lyg matė senas sienas, purvinas grindis, kažkur traškėjo ugnis, šokinėjo ant grindų ir sienų atšvaitai, o slėniais ir kalvomis, nuo kurių slinko sniegas ir garmėjo ištvinę vandenys, klaidžiojo tirštas rūkas (tas vidurnaktis buvo kažkuo panašus į kitą, vaikystės vidurnaktį, kai jis pakirdo apimtas nesuprantamo džiaugsmo); o pasąmonė kažkodėl visa tai įkurdino aplinkoje, primenančioje gimtuosius namus, — ugnies traškėjimas, liepsnos atšvaitai ant purvinų grindų, ketinės krosnies durelės, krosnis, netoli kurios kabo telefonas, — šitokią jis kažkodėl įsivaizdavo aplinką, iš kur jam skambino sesuo.

[3]

— Ar tu mane girdi? — vėl jį pasiekė sesers balsas. Jis dirstelėjo į koridorių: abejos durys buvo atviros, ir gatvėje už plataus baltomis užuolaidomis užskleisto miegamojo lango tyliai sūkuriuodamos leidosi snaigės. Tame snaigių sūkuryje kitoj gatvės pusėj ant kalvelės stovėjo balta bažnytėlė, jos siaurame gotikiniame lange degė, pliūpčiojo rausva šviesa — matyt, ten vyko vidurnakčio pamaldos; dar toliau vertė šėmų debesų tumulus aukštas šiluminės elektrinės kaminas — jo viršuje švietė, mirkčiojo keletas raudonų signalinių švieselių. — Alio, kas čia dabar yr, tu visiškai manęs neklausai, — pasakė sesuo.

Jis atsiliepė, jis prigludo prie juodų nuo kvėpavimo aprasojusių telefono grotelių, pridengė jas delnu iš šono ir pašaukė, supurtė ją tyliu, reikliu balsu:

— Klausau! — palaukė, kol ji atsitokėjo. — Aš labai gerai tave girdžiu, aš klausau, — jis norėjo, kad menkiausias jo balso virptelėjimas pasiektų ten toli esančią seserį, kad persiduotų jai, taptų jos dvasia ir kūnu, kad ji elgtųsi ir kalbėtų, kaip jis nori. Pagaliau reikėjo atgauti realybės jausmą ir jam pačiam (tiek bemiegių darbo naktų, žinoma, jis pervargo). — Iš kur tu kalbi? Iš gydytojo kabineto?

— Taip, čia pilna žmonių. Yra ir dėdė Konstantas.

— Atvažiavo?! — nustebo jis.

— Ne, jis čia, ligoninėj, jau antras mėnuo, kaip serga, negi tu nežinojai, čia atėjo iš palatos, visur sekioja iš paskos. Palauk, jis nori tau kažką pasakyti...

— Juzuk, — tvokstelėjo vasarų karštymečiais, paversmėmis, pievomis dėdės balsas; dėdė brovėsi prie jo keldamas pirštą, visas pasidavęs priekin, raukė vešlius pražilusius antakius; paprastai jis taip atrodydavo tokiomis akimirkomis, esant svarbiam nesuprantamam reikalui ar žiniai. “Ką aš tau pasakysiu... tu klausyk... čia, bracia, šitaip yra, tu žiūrėk!” — Koks įsakmus, reikalaujantis atidaus įsiklausymo būdavo jo balsas. Ką jis pasakys dabar?

Juozas jautėsi kaltas, jis laukė priekaištų, jis pamiršo savo krikštatėvį, aukštą, žilais išretėjusiais plaukais, suklususiu veidu vyrą, smulkiais senatviškais žingsneliais atitipenusį prie telefono, — tiesiog neįmanoma buvo įsivaizduoti tos sunkios valstietiškos rankos, pripratusios prie pustyklės, bandančios dalgio ašmenis, o dabar siekiančios juodo telefono ragelio...

Staiga pasigirdo pypčiojimai. Jis taip ir liko nieko nesupratęs — nei kada jie atvažiuos, nei kas ten atsitiko. Sėdėjo prie telefono, laukė, kol jis vėl perskros vidurnakčio tylą, bet būtų nė kiek nenustebęs, jeigu jie visi būtų suvirtę čia, į prieškambarį, jie ir šiaip tarsi grūdosi laiptuose, jie mindžikavo šlapiais batais, veltiniais...

Jis krūptelėjo.

— Čia dabar kas? Ko tu čia dabar sėdi vidurnaktį? — taip čaižiai, garsiai paklausė tykiai prisiartinusi žmona. — Štai tau ir pagirios, kiek kartų sakiau, kaip tu atrodai — apšepęs, įkritusiais skruostais, o akys...

Pusamžė, pilnėjanti, tačiau dar patraukli moteris, ji vilkėjo plačiais naktiniais marškiniais, tūtelių prisukaliotus plaukus buvo apsirišusi skara — šviežia, gerai iš vakaro išmasažuota, įtrinta veido oda, stamantri, aukštakrūtė... Tačiau kaip gėlė tie žodžiai, šalti, ironiški, apmaudūs!.. Kaip ji negirdėjo tų balsų, to triukšmo, kuris staiga jį užgriuvo, užvaldė visa nustelbdamas, kaip ji gali šitaip kalbėti po to, kas atsitiko; keista, bet vieną akimirką jam pasirodė, kad jį, kaip tik jį ištiko dar ir kita nelaimė, kurios nė vardo jis nežino — ji slėgė, traukė savęsp, gramzdino mintis, vertė apie kažką įtemptai mąstyti — bet apie ką? — ir tas nelaimės pojūtis dar labiau sustiprėjo, kai išgirdo, kaip žmona iš nugerto butelio į kriauklę kliukina alų ir kažką vis šūkalioja, kaip ji nemato, kad jie, jo artimieji, visi jau čia, kad pripėdavo grindis, susikabino drėgnus drabužius, ir jau nebėr vietos Mindaugėlio slidėm, ir kad rytoj jie neis į teatrą, nors jau turi bilietus, kad nuo šiolei daugelį dienų, daugelį mėnesių jis priklausys jiems, priklausys kitiems jausmams ir mintims, kurios mažai ką turi bendro su ligšiolinėmis. Vėl jį persmelkė telefono skambutis.

— Neliesk, aš pakelsiu! — riktelėjo iš virtuvės išeidama žmona; jos lūpos buvo riebaluotos, ji kažką čiaumojo. — Čia, matyt, tavo vakarykščiai draugeliai, o gal ta paukštytė... — Ir, uždėjusi ranka telefono ragelį, kuštelėjo: — Virginija jau tokia...

Jis neatsiliepė, sėdėjo kaip pasmerktasis — visa, kas per keliolika minučių įvyko, jį sukrėtė. Stulbino žmona, jos nevalyvas, triukšmingas grubumas, ne vietoj nuskambėjęs žodis jį sustingdė, nubloškė be galo toli nuo čia, į nieką, į tuštumą, kur nė vienos gyvos ir artimos dvasios.

Žvelgė į ją pašaliečio akimis: tegu ji sužino, tegu...

— Na va, — skėstelėjo rankomis žmona. — Aš taip ir maniau (kaip ji nemato, koks jis prislėgtas). — Ir, uždengusi telefoną ranka, sušnibždėjo: — Vėl jie ten susimušė, vėl jie ten, tik spėk...

Staiga jis pašoko, čiupo jai iš rankų telefoną ir neįtikėtinai ramiai pasakė:

— Čia aš. — Jautė žmoną stovint už nugaros, jos akys buvo didelės, ji puikiai žinojo, kaip visa rimta, tačiau dar bandė vaidinti. Jis mostelėjo žmonai. — Išeik, būk gera, išeik, — pasakė, pridengdamas ragelį. Tarpduryje dingo jos didelės sunerimusios akys, tiesi, aukšta — tik dabar turbūt pirmąkart jis pastebėjo, kad ji per aukšta jam. Anksčiau tokia paklusni, štai jau kelinti metai ji per jėgą ima viršų, stelbia jį, slegia, užgniaužia žodžius, įgijo įprotį žiūrėti arba pro jo galvą, arba iš šono, pašaipiai, nelyginant į kokią marionetę, timpčiojamą už neregimų siūlų, — taip bent jam kartais atrodo, — ne visada darančią ir kalbančią, kaip reikėtų; ji tykodavo, laukdavo, kada gaus progą įsikišti, nublokšti jį šalin — nors beveik niekad jai nepavykdavo, — kol kas jis čia šeimininkas, tvirtu jo įsitikinimu, viską tvarkąs idealiai, ir nei gera, nei pikta valia, jokiomis aplinkybėmis neatiduos jai valdžios, neužleis vietos, nors ji gal ir labai nori visa tvarkyt savo nuožiūra, visiškai jo nepaisydama. Štai ir dabar slinko į miegamąjį lyg ne savomis kojomis, lyg stumiama.

Sesuo jį šiek tiek apramino, gal ir nėra taip blogai, gydytojai dar nieko nežino... guli be sąmonės ir lėktuvo dar neiškvietė, išskrido į kitą reisą, bet į Vilnių tikrai veš... Raudonojo Kryžiaus ligoninėn, kelintą valandą, ji nežinanti, gal Leonas, duosiu jam pašnekėti.

— Dėdė? Dėdė stovi va čia, prie gydytojo... kad jis nė ką ten sakyti nežino, toks sumenkęs, išsigandęs, tiesiog baisu. Palauk, Leonai, tuoj paduosiu. Tai iki, Juozai. Lik sveikas.

Paskui į tą sumaištį dar įsibrovė Leono balsas, sodrus, požemio gausmo pripildantis atviruosius balsius, klaidžiojančius kone prieš kiekvieną žodį.

— E, o... ką sakysi... nak, nieko, — skėsčiojo jis ten bejėgiškom rankom. — Nak pats kaltas. Reikėjo mokytis. Visi sakėm. Ir tu sakei. Ale kad neklausė... E dabar... Nu ku... nieka... Ką gi mes padarysma... Gal ir pagis... Bala žino. Tik va, nusikaltėlių, tų, kurie jį sužalojo, vis neieško...

Po šių žodžių juos vėl išjungė.

— Griausmas čia mus išjunginėja, — netrukus vėl prasimušė Leono balsas.

Jis tylėjo, jis gėrė tuos žodžius, tas tokias jam pažįstamas intonacijas, seniai palaidotas, užmirštas, šaukiančias atgal į tas galulaukes, kelius... Kiekviename žody, garse slypėjo jaudinanti, neaprėpiama, sunkiai išskaidoma energija, sukelianti, sužadinanti grandinines, naują psichinę realybę kuriančias reakcijas.

Sesuo vėl panūdo jam kažką pasakyti, vėl ji prisiminė, kad šiandien jo gimtadienis... Kiek aprimęs jis klausėsi jos tarties, gaudė primirštas savo gimtinės gaidas, trumpam pažadinančias daugiabalsį gausių pusseserių chorą, žemaisiais balsais prikeliantį senas moteris. Jos stovėjo ant molio kalvų, braukė linus, slinko ežiomis, supo lopšius, kurstė židinius, žvalgėsi į kalniukus, į vieškelius; jis klausėsi, kaip sesuo išdainuoja balsius, senus, aukštaitiškus, kurie grūdosi jos burnoje tarsi kokioje amžių priebėgoje.

Stabtelėjo prie akvariumo. Maža rainuota žuvelė, rodos, puolė prie jo, tačiau, atsitrenkusi į stiklą, žioptelėjo, ėmė leisti burbuliukus, paskui pamažu, budriai tebežiūrėdama į jį, pasisuko šonu, pati prisiplojo prie stiklo... Pilvelis jos buvo išpampęs, plonyčiai persišviečiantys šonai plasčiojo, beveik buvo matyti, kaip pulsuoja gyvybė. Kiek pailsėjusi nusileido prie gelsvo smėlio ruoželio, iššovė drumstą debesį ikrų ir ėmė juos gainioti snukeliu...

Ten, miniatiūrinėje gelmėje, vyko kitas gyvenimas — pamėkliškai vėdavo gelmių augmenija, glusčiojo prie uolų atbrailų, išdrinkanti tamsiais gaurais viršum bedugnės, iš kurios, rodės, bet kada gali iššliaužti koks krabas, iššauti tą žuvelę tverianti plėšri žuvis; šviesūs, sakytum saulėti smėlio ruoželiai dvelkė vos juntamu džiaugsmu, už jų tarsi švietės ir jo vaikystės brastos, pajuodusiais lopais nudrengtas Užpelkių upelis, duburių žvyras, blausus kaip užuomina, kaip negalintis išryškėti prisiminimas, kaip potekstė gana konkrečią prasmę turinčiame sakiny; kaip kiekvienas žodis, garsas, be savo tiesioginės prasmės, turi kitą, pasąmoninę, žadinančią neaiškias asociacijas, mintį ir jausmus kreipiančią kažkur šalin, taip ir čia; juodas dumblo ruoželis tarsi šaukė jam kažką savo juodumu, tarsi stengėsi priminti, bet ką? Kiek ilgėliau sulaikydamas akis ties drinkančiomis, vėduojančiomis viršum akmens atbrailos žolėmis, jis lyg kažko ieškojo: šit pamatė šapelį, kuris kada nors sapne galbūt išaugs į storą pajuodusį ąžuolo kamieną, aplink kurį skaidriame sūkuriuojančiame vandeny blykčioja didžiulių kuojų ir šapalų žvynai. (Vaikystėje jis valandų valandas žiūrėdavo į tą nugrimzdusį ąžuolą, už kurio vanduo sūkuriuodamas grimzdavo į Bedugnę, — taip vadinosi giliausia Albino sietuva; žiūrėdavo apgailaudamas, kad niekad nepagaus iš Bedugnės išplaukiančių žuvų, tokių didelių, tokių, kad jam net kvapą užgniauždavo.)

Vanduo... Vanduo srūvantis, suspaustas aukštų krantų, virš jų šaudančios kregždės ir klykaujančios aplink vaiką, kuris, prisiplojęs prie skardžio, kažko ieško, sugrūdęs į jų urvelį ranką; vanduo, sraunia ledine srove garmantis per akmenėlius į pakalnę, susitvenkiantis dauboje palei Ievų iškyšulį, užtvenktas bebrų užtvaromis, knibždantis vandens pelėmis, tokia dabar jo Alkesa; tas vanduo su svyrančiais gluosniais, atmušantis kultuvių garsus, šiltą saulėlydį, veržlus, kunkuliuojantis...

Jis visuomet norėjo pamatyti pelkes, kur prasideda Alkesa...

Bevardis, bekūnis, neturintis pavidalo, išdvisęs, minkštas, glitus ir kietas rūdingų pelkių vanduo tarp parudavusių kemsų, avietynuose ar viksvyne, kurio pakrašty koks išgeltęs klevas ar iš tolo šviečiantis raudoniu šermukšnis, sklidinas rudenį paukščių klyksmo, atspindintis aukštus krantus, besibraunantis per meldynus, liūnus ir raistus, iš kurių motinos vilkdavo šlapių viksvų valkšnas, kur šventadieniais eidavo brukniauti, kur pustomo dalgio garsas, pavėsyje gyliuojantis arklys, mekenančios avys, apynių kvapas... Iš tingios saulėkaitos sruvenęs į vėsias paunksmes, brovėsi pro kelmynus, garmėjo į pakalnes per akmenis, pro aprūkusias pirtis, pro išnykusius ąžuolynus, susiurbdamas molžemio šaltinius, paversmes, per pievas, apgaubtas šilto rūko, — į jį pasvirdavo žvaigždės, vėjas siūbteldavo išsklaidydamas jo godas, jį kapojo rudenio lietus, kruša, stingdė šaltis... Vanduo, visa susiurbęs savin — ir svirčių girgždėjimą, ir tolimą dainą sirpiam saulėlydy, vanduo, garmąs į tolį, genamas tos pačios sustoti neleidžiančios jėgos. Vanduo... Jis pažadina gyvybę, neša tolyn... Prasidėjęs vienišo paukščio klyksmu parudavusioj pelkėj, šiltu dulsvo saulėlydžio raudoniu pažadina tolimo varpo gausmą, žliugsėjimą po sunkiais batais, meškeriotojo valtį, šūvį, apkurtinantį snūdžią ramybę, lekuojantį šunį, kuris uostinėdamas lekia atnešti aukos, šokinėjančias ūdras. Bet pakalnėn besiveržianti srovė jau neša į niūrią šešėlių vėsą — priešais girdi ūžesį ir garmėjimą, čia storakamieniai medžiai, juodos paversmių šaknys, čia saulė blyksteli tik šen ten, tįsta šešėlių dryžiai, bet antai vėl įlankėlės atokaita, sklendžiantys gluosnių pūkai, plonytis spindulio virpėjimas, o už jo juodo kalno šešėlis; veržiasi prie seno malūno užtvankos, čia, kur ilgos klėtys stovėjo, pro pamatinius akmenis, pro sodybvietes, užžėlusias sulaukėjusiais medžiais... Tačiau... Antai jau prasišviečia saulėlydžio jūra, nors aplinkui toks garmėjimas, šniokštimas, bangos čia tokios greitos ir standžios, jos ne supa, o krato... Dabar jau žinau... Prisiminiau kelionę Kaukazo upe... Statūs, gelsvi, pilkšvi, raudoni uolynai, krioklys, ir ten, už nugaros, tebeplyti plati, parudavusi, šiltos besileidžiančios saulės užlieta pelkės kemsynė, jos šviesa tarsi lydi jį visą kelią, teliūskuojasi vandeny ir tyliai kaip tolimas prisiminimas gęsta po karklais, miršta ant pajuodusių lapų, šaukia atgal...

Dabar jau žinau, sako jis, ten mes kartą buvome su Stela, irstėmės siauručiais upeliūkščiais — jų krantai statūs, durpiniai, liulantys žolėmis, pro kurias kartais prasišviesdavo kitos vos įžiūrimos gelsvos dugno žolės — nei meškere, nei juo labiau irklu jų nepasieksi. “Tu nestovėk, dar valtis apvirs”, — pasakė Stela, traukdamasi iš jo šešėlio, nutįsusio per visą valtį.

Besileidžianti saulė plieskia į veidus, dūzgia laumžirgiai. Visą dieną jie praleido ant vandens, skauda pečius, peršti veidą. Jis prisiiria prie kranto, pririša prie karkliuko valtį, žengia, tačiau velėna staiga palinksta, rodos, tuoj prasiskirs ir jį praris juodas akivaras, įlinksta su kiekvienu žingsniu kone iki juostos. “Tai bent ėjimas”, — sako jis, atsigręždamas į jos besijuokiantį veidą. “Neik! — šaukia ji iš valties. Sugrįžk!” Jis nori jai mostelti, jau nebetoli tas laukinis, skaisčiu raudoniu plieskiantis žiedas, dar keletas žingsnių, tačiau velėna staiga prasiskiria, išgąsdintas maitvanagis čaižiai klykdamas pakyla iš sauso gluosnio viršūnės — ten didžiausi kemsyno plotai nusiaubti ugnies. Stengdamasis išsilaikyti paviršiuje, įsikibęs į velėną, dalį jos sumaitojęs po savimi, jis žiūri į tą virš išdegusių plotų klykaujantį paukštį; priešais plieskia rožių kerai, dar virpa per dieną įkaitęs oras, po kairei mažam akivaro ežeriūkštyje blykčioja bangelės — tiek saulės, tokia ramybė, apsupta nendrių su dūzgiančiais vabzdžiais, su peteliškėmis. Sumaitotą velėną jis apglėbia kaip juodą pragaištį. “Koks grožis, dieve, kokia ramybė, koks grožis!” — šnabžda lyg pakerėtas. Tas grožis abejingas žmogaus pragaiščiai, jis išliks per amžius. Stebėsis ir išsiropštęs, jau sėdėdamas valtyje ir žiūrėdamas į didžiulę raudoną saulę, — grimzdama už miškų, ji tiesia į juos raudonus spindulių takelius, jie šnarina nendres; jos šviesa siekia tolimą skardį, ant kurio auga didžiulis ąžuolas; tas ąžuolas, tos sodybos, regimos iš vėstančių vandenų rimties, ta visur jaučiama pilnatvė, netrikdoma, darni, per kraštus besiliejantis perteklius, liūliavimas, tyvuliavimas, apogėjaus pojūtis... Čia, ant vandens — svyruojančių uogų kekės, degantis krūmas, vasaros rožių kerai... Visa gaubia kažkokia dvasinga tyla. Jis staiga pažiūri į gelmę, ir jį ima krėsti drebulys. Tai siaubas. Jis dvelkteli nuo dumblo, knibždančio siurbėlėmis, nuo smėlio ruoželio, nuo viksvų, kur plazda plonyčiai laumžirgių sparneliai.

... Čia nepakenčiamai karšta, dvokia avimis, kurios mekena sulindusios į ištryptą alksnynėlį; tvoksteli išskrudusių dirvonų lubinais, avių šlapimu. Jis ką tik išlipo iš sietuvos — užlašina ant akmens vandens. “Net sučirškė, — sako jis, — karštas kaip plyta, net garuoja. Me ke ke, me ke ke! — pamėgdžioja gailų avies mekenimą, kai jie, Juozas, Vizgirdžiokas ir Anupro Vladas, sugula dirvone ant pilkšvo smėlio lopelio. — Fu, koks karštas, — Juozas padeda ant smėlio ranką ir ima kasti sudžiūvusias avių spireles į šoną. — Koks dvokas”, — net pasigręžia į šalį — prie alksnynėlio plazda keletas baltų drugelių, jie irgi ieško pavėsio.

Į kalniuką, link mėlynuojančio šimtamečiais lubinais Maldonio dirvono, girgždėdami kyla šieno vežimai, kuriuos arkliai vos ištempia iš brastos, ir sėdintys ant vežimų žmonės prapliumpa keiksmais, talžo juos botagais, lazdomis. “No, gyvate, no, dvėsna! — šūkčioja nuo vežimo Kainoriaus Augustas, nes vidury brastos arklys sustoja, ima kasti kanopa vandenį, taikosi gulti. — No!” — smarkiai sutampo vadeles ir tvoja lazda arkliui per nugarą.

“Va, iš kur tas dvokas”, — Juozas lazdele varto nudvėsusį kurmį; kailiukas pastiręs, akys išgraužtos, stipriam yriui paruoštos letenėlės styro šonuose, mažos, apvytusios, snukelis prašieptas, kyšo aštrūs dantukai. “Neliesk! — rikteli pašokdamas Vizgirdžiokas. — Aš sakau, neliesk, tu bezliepyčia. — Krūme gailiai sumekena avis. — Duok, — ir, paėmęs kurmį už uodegėlės, kyšteli Juozui panosėn, bet šis pasileidžia per dirvonėlį. Iš krūmo šmėkšteli rudas kaip plyta piemens Arcijono veidas. — Va, pauostyk, pauostyk”, — kiša kurmį panosėn. “Oi! Oi! — šaukia Juozas, raitydamasis ant dirvonėlio ir dengdamasis rankomis veidą. Staiga: — Oi!” — ilgas pratisas. “Aš tau sakiau, tu bezliepyčia, neliesk, neklausei”. — “Oi! Dagilis, ūūū...” — sriūbauja keldamasis — dyglių, aštrių kaip adatėlės, prilindo į nugarą, net skruostą, degina kaip ugnis, petys žemėtas, kruvinas, verkdamas eina per dirvonėlį link sietuvos.

Kai grįžta nuo sietuvos — ir veidas, ir petys, ir šonas tebedega. Sustoja priešais juos, Vladas kinkuodamas peša parudusią žolę. “Kur rūbai?” — klausia Juozas. “Še, pasiimk, bezliepyčia”, — sviedžia marškinėlius Vizgirdžiokas. “O kelnės?” — “Kelnių negausi. Kol nesiliausi žliumbęs, kelnių negausi. Nutilk, aš tau sakau, — staiga ima patylomis šaukti Vizgirdžiokas, mat brastoje ką tik sugirgždėjo vežimas, ten pasigirdo Vizgirdos balsas. Bet Vizgirda dar jų nemato. — Ar tu nenutilsi! — jau garsiai subliūva Vizgirdžiokas ir sviedžia Juozui į veidą grumstą. — Ot svoločius! Ot!” — klykia vydamasis Juozą į krūmus. Jis lekia, pridėjęs prie akies ranką, jis lekia ir lekia per dilgėles, per gervuogienojus, per kelmus, per karklus, lekia, nors Vizgirdžioko seniai nebėr, nebegirdėt, kaip jis šaukia: “Palauk, ar smarkiai, palauk!”

Už ką Vizgirdžiokas vis iš jo tyčiojasi — tai ant karvės šūdo parvers, tai brūkštels nešvariu pirštu per lūpas, akis? Jis krinta ant pievelės į žolę, suleidžia į žemę nagus, prisiglaudžia, krūpčioja, bando pažiūrėti, veidas užtinęs, ir tokie pilki, taip išsiklaipę jam pasirodė alksnių kamienai, toks negeras jų pilkumas; akis, sako jis; girdi, kaip kažkur šūkteli Vizgirdžiokas su Anuprioku. “Juozai”, — eina tas garsas pro alksnių kamienus, iškyla kaip Maldonio skardis, nugultas išvirtusių medžių kamienais; nė nepastebi, kaip ima niauktis, siūbteli vėjas. “Juozai, Juozai, atsiliepk, kur tu! Juozai!” Ir vėl jam ima deginti veidą, šoną; staiga taip užniežti paslėpsnį, kad inkšdamas ima draskyti nagais, drasko drasko, ir staiga — šiltas lipnumas, pakelia ranką — kraujas, visas delnas, dar kartą prideda — visas delnas paplūdęs krauju, kuris žliaugia per blauzdas, visa žolė kruvina, pasilenkia, praskečia kojas — kumėdėlė! — riebus, glitus besiraitantis juodumas, beveik prie pat dvišakumo, sėdmenio pakrašty, suspaudžia pirštais. “Juozai, Juozai”, — šaukia nuo Maldonio pušynėlio kalvos Vizgirdžiokas. Trukteli, gyvis raitosi, sprūsta, skverbiasi gilyn, beveik visas sulindęs. “Juozai, Juozai!” — jau nebe Vizgirdžiokas, o jo siaubas šaukia iš pačių jo būtybės gelmių; kažkas šlamšteli krūmuose, eina prie jo, ne, tai vėjas. “Juozai”, — šaukia nuo kalvos Vizgirdžiokas. Dar kartą suima, suspaudžia visa jėga, suleidžia į tą gyvį nagus, šiltas lipnus kraujas žliaugia pro pirštus. “Juozai, Juozai”, — šaukia kažkas nuo jų klojimo. Trukteli, pažiūri į besiraitantį tarp pirštų gyvį ir tik dabar pajunta, kaip užtino akis, beveik nė plyšelio nebeliko. “Juozai, Juozai!” — šaukia nuo klojimo, nuo Maldonio kalvos. Jis taip ir manė: ji ten pasiliko, didžioji pusė, o gal gabalėlis, juoduoja žaizdoj, vis vien atgis, užaugs, išgers visą kraują, jis dar bando ją sugnybti, bet veltui...

“O viešpatie! Ką gi tu čia dabar darai! — išgirsta už nugaros pamotės balsą. — O akis! Visas purvinas! (“Juozai, kur tu, atsiliepk”.) O akis! O viešpatie, — suploja rankomis, stato į žolę kibirą, klaupiasi prie jo. — Kraujas. Iš kur čia tiek kraujo? Nebijok, parodyk girkšnį. Eime! Greičiau eime! Visas susidraskęs. Kas tave taip? (“Juozai, Juozai!”) Vizgirdžiokas?” — “Ne, aš pats. Išsigandau, šuns išsigandau, bėgau ir...” — “O akis?” — “Akį išsimušiau griūdamas ant kelmo, ten alksniokas buvo nukirstas” — “Kurgi?” — “Prie Maldonio brastos”. (“Juozai, Juozai!”) — “Tik jau nemeluok, tik jau nemeluok”, — pamotė gena jį link namų, ir, kai jau pasimato langai, jis pasijunta toks menkas, liesas. “Duok nors kuo prisidengti. Nors bliuzele”, — sako. “Eik greičiau, eik, čia negalima gaišti, vešiu pas gydytoją”.

Jau pavakarys, ir iš tamsėjančios pakrūmės, nuo Maldonio skardžio, vis dar tarsi girdi: “Juozai, Juozai”. — “Čia tik operacija padės. Tik operacija”, — sako prie klojimo pasitikęs dėdė Konstantas. “Nė karvės jau nepamelšiu, — sako pamotė. “O akis... Jeigu gilumoj neskauda, neišmušta”. — “Pažiūrėk prieš šviesą, pažiūrėk”, — girdi balsus tarsi per sapną, jaučia, kaip kažkas, suėmęs delnais skruostus, suka į šviesą. — “Žiūrėk, ko merkies. Sąmonės neturi?” — “Turi, čia jam iš išgąsčio, kurgi, šitiek kraujo nubėgta, visa žolė buvo kruvina aplinkui”, — sako pamotė. “Čia tai nieko, be reikalo taip išsigando, bet va akis...” — “Tegu nebando!..” — staiga tarsi išgirsta savy Vizgirdžioko balsą ir nori grįžtelėti, nori šaukti: “Ar aš bent kiek prie tavęs lindau? Už ką tu man smogei, už ką?” — “Už ką tu mano vaiką skriaudi?” — klausia kažkas (ar tik ne motina, nei pamotė, nei močiutė, nei sesuo, nei tėvas šitaip nepaklaus, juo labiau neims taip skaudžiai, tokiu nepaguodžiamu balsu kūkčioti...).

[4]

Jis padėjo ragelį, įžengė į savo kabinetą, sudribo į žemą fotelį prie staliuko, užversto knygomis ir prirašytais lapais; gatvės namų šviesa šnarėjo, šešėliavo snaigėmis ant kilimo, knygų, sukiojos stikluose. Po kairei aukštame blokinio namo lange degė skaisčiai raudona šviesa — matyt, kažkoks fotografas ryškino negatyvus.

Kada jis paskutinį kartą regėjo brolį? Seniai. Anksčiau, būdavo, vis atvažiuoja su lagaminu, prikrautu sūrių, dešrų... Štai jis, liesas, smulkutis paauglys, atsilapojęs paltelį, vos pavilkdamas lagaminą, kopia plačiais bendrabučio laiptais. Juozas jį pamato, eidamas su keptuve iš virtuvės. Savo akimis netiki.

— Tu?! Kaip čia atsiradai? Vienas?!

— A... ką, — atsako atsainiai. — Ką man reiškia, — ir žiūri, delnu braukdamas suprakaitavusią kaktą. — Aš tau laišką parašiau, kodėl neatėjai į stotį?

— Kokį laišką? — stebisi Juozas. — Gal tu ne tą užrašei adresą?

— Kad ne, tą.

Paskui jau kambary paaiškina:

— Man žmonės padėjo tave surasti. Ir lagaminą atnešė.

Sėdėdami užstalėje prie garuojančio virdulio, jie geria aviečių arbatą ir valgo sūrį, rūkytą dešrą.

— Kai rūkėme, aš beveik vienas visą mėsą į Konstanto pirtelę sunešiau, — sako. — O lašiniai — šitokie: per mano abu delnus.

— Kaip tu juos ir pavilkai, — neatsistebi Juozas, o pats įsižiūri į prietemoje už lango sūkuriuojančią pūgą, ir mintys klysta, plaukia laukais kaip sutemos, šlapiom snaigių skepetaitėm sūkuriuoja pūgoj, ir lyg matyti į jų pavieškelį tolstantis brolis, ir toks liūdnas, skaudus pūgos stūgavimas, ji lydi lyg iš pasakos, o brolis eina lyg koks išvaromas našlaitėlis.

— Slidės... — sako Viktoras. — Aš noriu čia nusipirkti slides, tokias su apkaustais. Slidės...

Juozas nebesiklauso. Tas balsas panašus į Viktoro, tačiau kažkoks gailumas kaip skundas skamba jame.

“Slidės, — verkšlena vaikas. — Aš tokias geras pasidariau slides — išlenkiau, nušveičiau švidru, nuvaškavau, už visų greičiausiai jos švilpdavo nuo kalnų, net penkis sieksnius nusviesdavo linguodamos, ir štai jų smailūs kaip elnio ragai užriesti galai ant skiedryno nukirsti kirviu”, — lemena vaikas, o virš jo galvos lekia debesys į kitą pusę, lekia mėnulis (“Matai — dėmės”, — sakė kartą seseriai. — “Ten ne dėmės, ten mūsų motina su naščiais”), polaidžio vėjas švilpia plikų kiemo klevų viršūnėse, dūsauja Vizgirdos pušynėly. Lėkti! Lėkti su drėgno vėjo gūsiu, ištirpti jo švilpiančioj aimanoj aukšto pliko klevo viršūnėj, kur supasi tuščias inkilas (ir inkilų jis daugiau nebedarys, nieko); lėkti, su debesimis, mėnuliu...

“Tu pats sukapojai slides, — sako jam tėvas. — Ko dabar verki?” — “O ką aš galėjau daryti? Vis vien neleidot slidinėti”. — “Tavo batai suplyšę, tačiau kai būčiau nupirkęs batus, tada...” — “Tada jau būtų pavasaris”, — vis lemena vaikas, ir dar stipresnis polaidžio vėjas nušvilpia pro jį, dar smarkiau ima lėkti debesys, mėnulis. “Kam tu taip padarei?” — klausia tėvas. “Iš pykčio. Kad ir jums skaudėtų, iš pykčio... Kai pamotė bandė jas iš manęs atimti, nulėkiau ant skiedryno, čiupau kirvį ir...” — “Ir ką tu pagąsdinai?” — “Nieko, — iškošia vaikas. — Nieko...” Ir vėl ima šnirpščioti, suka į šoną akis...

... Ir jis nori jas pamatyti, šnekina vaiką, kaip tąsyk drėgną ir vėjuotą balandžio vakarą jį šnekino tėvas...

Jo medinukai kiauri, oda permirkusi, ištižusi, šlapios, suplyšusios pirštinės...

Sunkiai šnopuodamas į skardį jis velka užsirietusiu galu klevo rąstą; klimpsta į patižusį sniegą, griūva, iki kelių sušlampa kojas, medinukuose žliugsi vanduo, o veidas ir vatinukas net garuoja, prakaitas žliaugia skruostais, kapnoja nuo nosies; bando rąstgalį pakelti, vėl griūva, velka šliaužte palei krūmus, kad kas nepamatytų pro langus, nuo tvarto, klojimo ar iš kelio.

Pasislėpęs apleistoj daržinėj perskelia jį pleištais; tašo, obliuoja, matuoja, lygina, o vėjas pusto sniegą pro plyšius; rankos nudaužytos, užgeltais pirštais, papučia, sušildo ir vėl kimba į darbą. Retkarčiais suklusdamas: ne, tai ne vėjas, tai pelės dūksta, cypauja po apsnigtais pelais.

Tamsų vakarą nuneša tas slides į Konstanto pirtelę, pamerkia į kubilą karšto vandens, o kitą rytą įspaudžia tarp įmirkusių galų pagaliuką, išlenkia juos, suveržia virvėmis ir viela, paslepia po šiaudais ir, pro daržinėlės duris pamatęs, kokia žvarbi patekėjo aušra, kaip saulėje ant kalnų žvilga sniegas, kaip kyla stulpais dūmai, ima šokinėti iš džiaugsmo ir šūkalioti: “Baigta! Padariau!” Niekas čia tokių slidžių neturės. Niekas nepatikės, kad pats pasidariau. Vienas!

Tačiau jis dar išves dvigubą griovelį, nugludins stiklu, nuzulins, nublizgins vašku, pamotei nesant kaitins prieš ugnį, kad vaškas susigertų, atsineš iš kalvės Kainoriaus padarytus apkaustus, iš pakeliamųjų galų pasidarys dirželius; jam dar reikia sagtelių, viniukų, sraigtų, lazdų, bet, šitiek triūsus, darbas vis dėlto bus baigtas, ir vieną pavakarį nusileis su slidėmis prie kluono, užsisegs ir skries link kalnų, kur slidinėja jo draugai. Tačiau sukaitusį, šlapią, praplyšusiais medinukais jį pamatys pamotė ir užsispirs atimti iš jo slides! Atimti. Ir dar beržinės košės įkrėsti, kad būtų a-ta-ta. Todėl kaip išgąsdintas žvėriūkštis jis lekia į skiedryną, čiumpa kirvį... “Imkite! Sprinkite!” — Ir visa staiga padūmuoja, aptemsta nuo ašarų — jos įlomėlių drėgmėj, jos sunkiasi iš pajuodusio, akyto korėto sniego, jos garma galingu ištvinusio vandens srautu, laužo ledo lytis, ant kurių alksnių kankorėžėliai, įšalusios zuikių spirelės... Triušė...

Šitaip pro ašaras kartą išvydo baltą, lekuojančiais šonais triušę, į kurios kaktą taukštelėjo plaktuku, ir, kai ši sucypė, pažiūrėjo į jį kiek nustebusia raudona akim, jis pasileido bėgti.

Metęs nukapotais galais slides, jis irgi pasileidžia bėgti, tik nebe į namus, kaip tąsyk, o į pušynėlį, prie upės, bėga nuo kažko baisaus, ir jį lydi pamotės keiksmai, raudonas skerdžiamo paršo žviegimas; paršas išsprunka iš laikančių vyrų, svirduliuodamas metasi šonan, kraujas šliūkšteli iš žaizdos kaip iš geldos, ir ten, skiedryne, juoduoja jau nebe nukapoti slidžių galai, o galbūt avino ragai, užriestos svilinamo paršo kojos... Jis turėjo pulti juos, pamotę, tėvą, įkąsti, bet pasielgė dar baisiau — sukapojo savo slides, ir dėl to jam net pačiam baisu, baisu dėl kažko bejėgiško ir beprotiško — juk jiems nepaaiškinsi, niekas jo nesupras. Šit tėvas stovi ant skiedryno, žiūri į jį ir juokiasi: na ir kas, kad sukapojai, ką tu tuo pagąsdinai?..

Viktorėlio tada dar nė nebuvo. Jis nieko apie tai nežinojo.

Dabar Viktorėlis liovėsi žiaumojęs dešrą, nusišluostė taukuotas lūpas, prisigretino prie knygų lentynos, ėmė apžiūrinėti fotoaparatą. Kambaryje staiga užgeso elektra, Juozas uždegė žvakigalį. Jau buvo sutemę, nebesnigo, ir mėnulis pro debesų šydą pašėlusiu greičiu lėkė į šiaurę, vėjo gūsiai drebino lango stiklus — net žvakės liepsna plaikstėsi. Dar vienas stiprus smūgis, dar, rodės, tuoj pat pažirs stiklai, įsiverš vėjas. Paskui aprimo. Juozas žiūrėjo į debesis, klausės vėjo gūsių, kurie tarsi buvo prisigėrę ano vakaro drėgmės, lėkė iš vaikystės pušynų — iš to nuoskaudos vakaro tarsi galingos rankos paleistas lėkė šaltas mėnulio diskas; apačioj, kur neseniai sūkuriavo snaigės, žiojėjo plikų sienų suspausta gatvės erdvė, kurti ir tuščia.

— Aš tau nupirksiu slides, — tarė pasitraukdamas nuo lango Juozas. — Ir kepurę nupirksiu, ir pirštines, ir šitą fotoaparatą pasiimk.

Jis norėjo globoti Viktorėlį, jis, brazdantis kampe, apšviestame besiplaikstančios žvakės. Jis norėjo guosti kažką labai įskaudintą — tas poreikis buvo stiprus, skambėjo balse, pro vėl sustiprėjusius, besidaužančius į langą vėjo gūsius. Net Viktorėlis akimirką sukluso, padėjo fotoaparatą.

— Aš pats nusipirksiu. Aš turiu pinigų. Atsivežiau.

— Ne, aš tau nupirksiu. Jei ne dabar, vėliau... Vėliau visko pripirksiu.

— Iš ko tu nupirksi, — Viktorėlis išsitraukė iš lentynos knygomis užgriozdintą kaukolę: — O kas čia? — Ir kiek patylėjęs: — Mes žinome, kad tu nė stipendijos negauni. Ir iš instituto tave ketina išmesti...

— Ne išmesti, pats noriu išstoti.

— Ne, tave išmes. Mes žinom.

— Sakau, kad noriu išstoti pats, — pabrėždamas kiekvieną žodį, išskandavo Juozas.

— Kodėl? — įbedė akis Viktorėlis, ir stiprus vėjo gūsis vėl trenkė į langą.

— Čia sunku paaiškinti, — Juozas vėl įsižiūrėjo į langą. — Jie ten...

— Kas jie, ką jie ten?

— Kaip tau čia pasakius. Na, kurso draugai, aktyvistai, jie...

— Ką jie?

— Jie mane svarstė, įžeidė. Todėl ir... Tegu žinosi. Tegu jie pasikaria, — iškošė.

Pro debesis pašėlusiu greičiu tebelėkė mėnulio diskas. Koridoriuje už durų pirmyn atgal lakstė, zujo atostogų metui bendrabutyje pasilikę studentai — matyt, grįžo iš šokių, iš pasimatymų, kiti skubėjo į virtuvę kepti, virti, skalbti — ir anksčiau Juozas visą laiką už sienos girdėjo žingsnius, net duris užrakino, kad kas nors neužklystų, nesukliudytų jiems.

Ir, gulėdamas prie lango, Juozas tebežiūrėjo į debesis, girdėjo vėjo gūsius, grįžusių iš šokių ar pasimatymų merginų kulniukų taukšėjimą, čia apmaudingą, čia džiugų, nekantrų — jos skubėjo į savo kambarius pasidalinti su draugėmis įspūdžiais, žvilgtelėti į veidrodį, pasigrožėti savim, pasidžiaugti komplimentais, kurių susilaukė iš palydėjusio vaikino. Skubėjo degančiais skruostais, dar tebejausdamos bučinius, rankas, kurios jas glamonėjo, skubėjo, kad galėtų kuo greičiau nusirengti drabužius, paleisti plaukus: panirti į lovas, purias ir minkštas, klausytis vėjo, pasvajoti.

Visi tą naktį buvo laimingi, išskyrus jį.

Stela, suaimanuodavo jis be garso, Stela. Su Stela jie buvo susipykę, Stelos buvo tris savaites nematęs, neskambino jai, tačiau kas pusvalandis lėkdavo prie laiškų dėžutės, prie budinčiojo — gal paliko raštelį, apmirdavo, kai prie jo kambario priartėdavo skubūs žingsniai: gal budintis pakvies prie telefono? Per tai ir iš kambario neišeidavo. Manė, kad ir ji taip pat kenčia, ir čia svarbiausia buvo — kas ką, kuris neištvers, bet Stela... Ji nė nemanė belstis į jo duris. Stela, Stela, Stela, ateik, pasakyk, Stela, įtikink, kad neverta išeiti iš instituto, Stela...

Brolio apsilankymas trumpam ją išstūmė iš atminties, bet šit ir jis...

— Girdėjom, kad tu gerą mergaitę turi. Turtingą. Ar teisybė? — girdi Viktorėlio balsą.

— Čia dabar!..

— Tas paukštis ant sienos — gal jos dovana?

— Jos.

— Tai kada vestuvės, ką, Juozai?

O dieve, kaip jam, jiems visiems, laukiantiems geros, turtingos marčios, pasakyti, kokie beviltiški jo reikalai, kaip visa čia katastrofiška.

— Jeigu mesi institutą, ji už tavęs neis. Per prastas būsi.

Vėl vėjo šuoras, šį kartą tarsi pažirstąs žvaigždėm, vėl žingsniai koridoriuje. Stela!.. Skubūs, nekantrūs, artėja, susigretina, praeina pro duris, nutolsta koridorium.

— Kas taip sakė?

— Teta Vizgirdienė. Ir dėdė Konstantas jai pritaria. Štuka, sako jis, ką gi pagąsdins tokiu poelgiu — tik jis vienas mano, kad savo noru iš instituto išeini. Tikrai, Juozai, — pasikelia nuo gretimos lovos Viktorėlis. — Ką gi pagąsdinsi?

Vėl žingsniai, vėl vėjas.

— Aš nieko ir nenoriu gąsdinti.

— Ne, nori, nesigink. Man mama pasakojo, kaip tu sukapojai slides. Kam tu jas sukapojai, ką?.. Ale koks vėjas, — sako. — Kam tu šitaip durnai keršijai? Ir dabar tu keršiji durnai, — vėl sako tas pamėkliškas naktinis Viktorėlis pro smarkius vėjo gūsius. Žodžiai kaip smūgiai, o už jo tarsi skeryčiojasi pamotė, žybčioja akių baltymais: nagi šitas apkiautėlis, šitas kelmas, vėpla, žioplys... Ir jis atsikelia, kemša atgal į lagaminą dešrą (“Žinai ką, Viktorėli, pasiimk, nereikia man tos dešros”), paskui krenta į lovą, įbeda veidą į pagalvę, į kietą juodą naktį, į kurčią beglobę panieką ir neapykantą, jaučia ją kaip akmenį, spaudžiasi prie jos kieto grubumo, nepakeliamo sunkumo slegiama širdimi griežia per miegus dantimis, šaukia Stelą, šaukia visokius žodžius; daužo kumščiais, juk ne į motinos glėbį puolė, o prie tos, kuri jo visada neapkentė, kuri jam nepritarė, niekino. Ir kam turėtų atkeršyti — už viską viską, visiems, kas jį stumia nuo savęs, kas peikia ir bara. Tūno pamotės apmaudas ir neapykanta, abejingumas, toks stiprus, fatališkas, kad keršyti jis tegali žiauriai, kuo žiauriau save nubausdamas, nueidamas, pasitraukdamas, išsižadėdamas to, kas brangiausia...

— Na, Juozai, tu ir miegi, — išgirsta paryčiais Viktoro balsą ir tuo pat metu pamato, kokie žvarbūs raudoni tekančios saulės spinduliai spėjusiame apšarmoti lange.

Pasiskolinęs pinigų, visą dieną vaikšto su Viktorėliu po parduotuves, nuperka jam futbolo kamuolį, teisėjo švilpuką, pirštines, kepurę, dairosi batų, šalikėlio; nuperka pačiūžas, šviestuvėlį, visko, kas jį traukė, ko jam labiausiai stigo vaikystėje. Tik va slidžių niekur neįstengia gauti — išpirko... Neatvežė iš bazės... Nežinom, kada bus... Kur gauti, nežinom, atsakinėja jiems pardavėjos, o Viktorėlis prašo, tiesiog maldauja: nebereikia, neieškok. Jis jau pavargo: “Vis vien niekur nerasim. Jau vakaras, aš važiuosiu namo, einu į stotį”. — “Ne, jokiu būdu”, — atsako jis, ir jį visą nupurto mintis, kad šitą speiguotą vakarą vienas be Viktorėlio liks tokiam ištuštėjusiame mieste; vienas turės grįžti šitomis siaurutėmis, akmeninėmis gatvelėmis, skersgatvėliais; grįžti pro afišų stulpus, pro kino teatrus, girgždant po kojomis sniegui, grįžti į tuščią bendrabutį atgal, kur visa spengia viltinga neviltim, turinčia vieną vardą, — Stela.

Todėl dar nusitempia Viktorėlį į ūkinių prekių parduotuvę, kartu apžiūrinėja kibirus, bidonus, visokius instrumentus. O juk dar yra elektros prekių parduotuvė, radijo technikos!

— Šitas aplankysime rytoj, — sako Viktorėliui, pamatęs, kad jau vakaro šviesa nebesiekia šarmoto ūkinių prekių parduotuvės lango.

— Gerai, — nusileidžia Viktorėlis, ir jie nuskuba į bendrabutį. Juozas labai nori matyti, koks dėkingas Viktorėlis, kad džiaugiasi neatsidžiaugia pirkiniais.

— Dabar turbūt dažniau atvažiuosi? — paklausė kitą pavakarį, lydėdamas Viktorėlį į stotį.

— Iki, — linktelėjo šis. — Kai bus slidžių.

Ir tada, ir vėliau jis darė viską, kad atsiviliotų Viktorą į miestą. Jį net patį glumino tai, kad taip nori, jog šios gatvės, namai, knygos taptų ir brolio savastimi, jo gyvenimo dalimi, kaip tapo jam, Juozui. Vylėsi, kad brolis jį pasivys ar bent priartės, ir jie toliau eis petys petin. Bet veikti čia, matyt, reikėjo kur kas ryžtingiau — taktiškasis, o galbūt įgimtas Juozo jautrumas, moralinis tyrumas, kai iš karto pajuntama menkiausia ką tik viduje užgimusi klasta, kai brutalusis egoistinis potraukis ar tikslas jau gimdamas, neužsiauginęs šarvų, gręžiasi į save, atpažįsta save dar nespėjęs virsti veiksmu, — čia buvo didžiausia kliūtis.

Jis puikiai suprato: jeigu dar nesusidūrė, tai susidurs su pamote. Už Viktorėlio tūnojo motina, Juozo pamotė, pikta, fanatiška, gobši, neleidžianti sūnui nė truputėlio nuo jos nutolti, meilumu, klasta, per jėgą brukanti jam savo supratimą, besaikį, nežinantį atvangos godumą, kuriuo užsikrėtė dar būdama samdine. Eik, tverk, daryk, žiūrėk, kad nenutvertų kitas, — toks buvo jos imperatyvas. “Griausmas tegu nutrenkia tokį žmogų, žiūrėk, kiek kiti turi, kaip gyvena!” — šūkaliodavo ji ant tėvo. Šios moters žodžiai ir veiksmai rodė, kad jos gyvenimą yra persmelkęs beprotiškas tikėjimas, jog visi bėga, skuba, braunasi prie kažkokių gėrybių, tiesia į jas rankas, ir negalima delsti nė akimirkos — nebeliks... mirsi iš bado. Tai buvo netgi ne gobšumas, o kažkokia laukinė baimė, atavistinis plėšrumas, tai buvo tartum apsėdimas, kažkas lemtinga, nepermaldaujama. Nežinia, koks šito demono vardas, bet jis neleisdavo tai moteriai nei ramiai pamiegoti, nei pavalgyti, pailsėti, pasigėrėti tuo, ką turi, pasidžiaugti. Tasai demonas, kurio nė mirksnį negalėdavo atsikratyti, ją tiesiog engė: ji paliego, sulinko be metų. Senatvėje baugi, įdubusiais skruostais, bedante burna, mažomis giliai įkritusiomis akimis, knerpta kaip plėšraus paukščio snapas nosimi, ji lakstys po kiemą, ieškodama kokio daikto. “Griausmas paėmė, ko tu čia maišais?” — rėks ant murzino anūkėlio, nuspirs besimeilinantį šunį, svies tokį žvilgsnį į Konstanto trobos pamatus, kad, rodos, kibirkštys turėtų pasipilti. Plikinama karšto vėjo, lėks per aukštas žoles ir vasarojus, vėsčiodama ranka, niurnėdama kažkokius priekaišto žodžius, tampys dirvonėlyje pririštą veršelį, daužys jam grandine per snukį; paslydusi ant karvašūdžio, paskutiniais žodžiais išplūs telyčią, paskui užsipuls marčią, Vizgirdienę, pamėgdžiodama gailų ėriuko ar ožkos mekenimą, lėks siusdama ir pusbalsiu plūsdama viską, kas tik jai pasipainioja, užkliūva, kaip kibi varnalėša įsitveria sijono padurkų. Nebežino, kieno kaltė, kad atsidūrė ne ten, kur norėjo patekti, daro ne tai, ką norėjo daryti, o užvis pikčiausia, kad ir kalto nebėra, užtat kaltę užsitraukia bet kas: medis, akmuo, murzinas anūkėlis, šunytis... Nors, be viso to, dar yra marti, sūnus, kaimynai, taigi siautėjimui ir plūdimuisi peno, kiek nori.

“Aš nė nebežinau, kas jai darosi”, — sakys Vizgirdienė... Suvaikėjusi... visiškai... Utgi...” — antrins jai Viktoras, atšlijęs, visiškai nusivylęs motina, nebepaisantis jos žodžio. “Kad ir anksčiau ji buvo tokia...” Kartais, įžengęs trobon, Viktoras ras motiną, aiškiaregiškai žinančią jų žodžius, atokumą, priešiškumą jai. “Sprinkite, rykite! — blaškysis po trobą. — Gerkit mano kraują!” — Ir kiek atlyžusi kris ant lovos, ims verkti: tai sūnaus dėkingumas, tai paguoda senatvėj, atpildas, o bene dėl savęs aš taip plėšausi, ar sau auginu meitėlius, telyčias, ar už savo pinigus Viktoras žada pirkti “Žigulius”?..

Tokią baigtį Juozas numatė jau seniai, Jis pernelyg gerai pažino tą moterį, žinojo, koks košmariškas, pragaištingas taps Viktoro gyvenimas, jeigu jis neatsiskirs nuo motinos, neišvažiuos iš namų, nesiryš gyventi savo galva, o leisis motinos sugundomas, užkrečiamas besaikiu, nepasotinamu goduliu.

O žmones ta moteris pritraukti mokėjo, ji mokėjo būti ir lipšni, ir gera, aukos tykodavo ilgai, budriai ir kantriai, čiupdavo taip, kad ši nė skausmo nepajusdavo, o aštrius nagus, smingančius į kūną, palaikydavo maloniu paglostymu ir ilgai ilgai neįstengdavo atsitokėti, suprasti, kad jau seniai sukasi, lekia, bėga, stveria, džiaugiasi, kaip ir ši moteris, kurios valią Viktoras vykdo aklai; ji gera, nieko tarsi nė negaili, dirba daugiau už kitus, už jį, ko jam maištauti, na, kartais nežinia dėl ko užsiunta, tačiau apsisuka, ir vėl gerai, vėl lipšniai kalba, vadina prie stalo, kur yra ir degtinės. Neturi kada žmoniškai ir pasikalbėti, visa kažkas nepasotinamas suryja, prakanda, apgleivėja, numeta, palieka pelėti... Beskonis, nekantrus, sumaitotas, sujauktas gyvenimas. “Tvarkos ten nėr — štai kas”, — tokia buvo Konstanto nuomonė.

Bet ir daugelį buvo užvaldęs panašus šėlas — šitai pirmas Užpelkiuose pastebėjo Konstantas.

Naujomis prekėmis užverstose miestelių parduotuvėse galėjai matyti ne vieną kaimietį, kuris, ištiesęs kojas, pernelyg atidžiai, nepatikliai apžiūrinėja žvilgantį aulinį batą — prieš penkerius metus... apsimauk galifė kelnes, apsiauki tokį batą, visi žiūrės turguose, ant užkandinės laiptų, ant slenksčių... Kambario vidury tokie batai stabteldavo, kad leistų visiems pasigėrėti ir suprasti, kaip su tokiu žmogum kalbėtis, derėtis, kur jį už stalo sodinti. O dabar visi nuo jų traukiasi atatupstom, nuščiuvę žiūri į žmogų, į tuos batus jo rankose — ar pirks, ar ne. Trumpa sutrikimo dvejonės akimirka, tačiau dauguma jau apsisprendę, o kuo gi blogesnis jis. Ne, geriau anie bateliai... Dar kostiumines kelnes, švarkelį... O kaip tu per purvus brisi, per kūlę; milinis švarkas trumpa stačia kabliuku įveržta apykakle kur kas geriau. Ir stipresnis, šiltesnis... Ne taip lengva kaimo žmogui skirtis su tuo, su kuo buvo suaugęs, kas buvo tapę jo gyvenimo dalimi, išskirtiniu požymiu, ko naudingumu jis šimtus kartų įsitikino; kas tai yra auliniai batai, įsitikino braidžiodamas per pusnis, per polaidžio upelius, šaldamas turguje prie gyvulio... Pagalvodavo: jeigu ne šitie batai, ne vatinės kelnės, ne storos vilnos ar kailio pirštinės... Įsitikino timpčiodamas vadeles, kapodamas eketę... Pagalvodavo ir apie ausinę kepurę, prisimindamas ir laimindamas žmogų, iš kurio tuos daiktus pirko, kuris siuvo, su kuriuo derėjosi, ir, ačiū dievui, išsiderėjo, dabar pats mato, užmokėjo nebrangiai, žmogus buvo sukalbamas... Tačiau daugelis kelių jau nužvyruota, kai kur asfaltas, stotelėse autobuso lauki neilgai, baigia išnykti ir arkliai, ir arpai, ir kuliamosios. Lyg koks užmirštas senas burtažodis, koks magiškas ženklas, fetišas ar talismanas, besistengiąs kažką priminti, pažadinti — koks senelių rykas, padargas. Ištraukęs jį iš pašalės, iš po grebėsto, papečkio ar pamato, radęs kur ant aukšto, po klėties grindimis, varto rankose, kurios taip pat lyg koks daiktas, be laiko susenusios, varto jį, juodą, apgraužtą baudžiavos, caro metų pelių, apkritusį spaliais, nežinia kieno rankų padarytą, išgražintą, išdrožinėtą, ne kartą kam tarnavusį; čiupinėja, tarsi gydytų neužgydomas laiko žaizdas, žiūri į jį, supleišėjusį, nučiupinėtą, nykstantį, ėdamą rūdžių ar kirvarpų, aptrauktą pelėsių, apsėstą pragaištingų grybelių, varto nebežinodamas, kur dėti, — lyg ir vertingas daiktas, dar galėtų jo prisireikti, galima sutaisyti, sukalti, sulopyti, nugaląsti, kur nors gal dar tiktų, bet ne — laikas kaip srauni ištvinusi upė visa tempia iš jo pašalių, sviedžia kaip griaučius, kaip atliekas, kaip nudėvėtą skrandą. Guli kieme tavo arpas, fuktelis, volas, drapakas aštuoniom plunksnom; bado akis dišlius, metalinis medinio norago antgalis, geldos, prakiurę rėčiai, piestos, visi tie taip saugoti, per tokį vargą įsigyti daiktai, paveldėti, išsiderėti, pasidirbti paties, tiek žadėję, kitados tokie būtini, nepamainomi, kad net kaimynui gaila buvo skolinti, o šit dabar sudūlėję, sunykę. Anksčiau visa tai glėbiais tempė vaikai, kuriems net uknolis buvo lyg koks talismanas, koks magiškas ženklas, tačiau apleido namus ir vaikai: mokosi, tarnauja. Praeis dar keleri metai, ir vaikai išsitrauks tas relikvijas, prisigamins jų imitacijų, prisikalinės kavinėse lankų, ratlankių, stipinų, kultuvių, puodynių, prisikabins savo butuose ant sienų, puoš jais knygų lentynas, komponuos, derins prie naujoviško, šiuolaikinio modernaus interjero, baldų; dar daugiau — ims laupyti ornamentus, pakelių statulėles, saulytes, atsiras ir tokių, kurie visur zuis ieškodami senų laikrodžių, kantičkų, elementorių, brevijorių, laikraščių, pinigų. Bet ir to jiems bus negana. Praeis kiek laiko, ir dailios mergužėlės, dukrelės, stiprios uogelės, ką tik vilkėjusios mini sijonėliais, vilksis storus, ilgus plačius milo sijonus, liemenis susiverš diržais — šikšnomis, apsikabinės grandinėlėmis; vyrai užsimaukšlins ausines kepures, kelnes susigrūs į aulinius botus, apsirengs kailiniais, užsiželdins barzdas, ūsus, įsigys benzinkėles, pypkes, iš mašnų kimš į jas taboką, — Juozas gerokai nustebs, vieno savo bičiulio bute pamatęs palubėje kabančią kiaulės pūslę; jų elgesyje, kalbėsenoje bus kažkokio kaimiškumo, pirkliškumo, šlėktiškumo, kazokiškumo, baudžiauninkiškumo; tai šen, tai ten sušmėžuos drobinės terbos su šiepiančiais nasrus liūtais, arogantiškom estrados žvaigždėm, sutaukšės klumpės, atsiras kažko seno, smagaus, šaunaus, anekdotiško — viso to, ką baisiausiai skubėjo nublokšti nuo savęs, nuplėšti nuo pečių, paslėpti nuo kaimynų, išsižadėti, užmiršti jų tėvai. Gatvės, kavinės, butai pakvipę kailiais, vilna, oda. Tuo metu visa tai buvo pradėję keliauti iš kaimo, iš pirkių, užpečkių, aruodų, daržinių. Nekarštų vilnų maišai, vilnoniai siūlai, lašiniai, kumpiai, odos, o įkandin ir geldos, sūdymo loviai, pasaitėliai iš šikšnos, linų ar kanapių, ir tūla dukrelė ar sūnus kapstysis, kapstysis po visa tai ir staiga — kad pasidabins!

[5]

Tą patį buvo galima pastebėti visose sferose, dailėje, poezijoje, o vienas bene impozantiškiausias to meto poetas atsitokėjęs vėliau ne be ironijos prisipažins, kad jį bei kai kuriuos kitus jo kartos poetus pažadino kudakavimas vištos, snūdžią vidurvasario popiečio valandą padėjusios kiaušinį, — nuo to viskas ir prasidėjo. Kas gi ten atsitiko, juokavo poetas, o čia dar išgirdau, kaip kvaksi perekšlė, dar ten šaukia gaidys... Taip ir mes — kaip viščiukai subėgome, išgirdę vištos kudakavimą. Tai buvo bene iškalbingiausia, taikliausia metafora, nors ir daug kas rimtesnio: staiga pakirdo senas instinktas, gaudantis senus kvapus, garsus, uostinėjantis, ieškantis, beveik aiškiaregiškas, vienam kitam sukeliantis kone transą, kai, sakoma, gali išvysti protėvių vėles...

Stengdamiesi vieni kitus pralenkti atminties detalių tikslumu, jie dalindavosi vaikystės įspūdžiais, ir jeigu kuriam pavykdavo iš gilumos, iš metų gūdumo, iš tos visuotinai vardijamos gausybės išgriebti vieną kitą specifinę, dar nepaminėtą tos būties detalę, žodį, vardą... Bendrabučiuose tik ir girdėdavai: “O šitai kaip pas jus vadindavosi? Taip ar buvo? O... o... Kaipgi aš buvau užmiršęs... nepasakiau? Va, apie ką jums papasakosiu. Kaip pas mus... tėvas augindavo taboką, kaip laistydavo patošu, kaip džiovindavo, kaip aš pjaustydavau, kaip kvepėdavo...”

Kvapas, kvapas — to meto kvapas toks aštrus, saulėtas, geras, graudus, džiugus, svaiginantis, kvapas nuo tabokos lysvės, nuo raudonuojančio sunykusiom uogom serbentėlio, vėjuotas, saulėtas smėlio, molio, kimsų kvapas, koksagizo, pienių kvapai, usnių ir dulkių kvapas, dvelktelėjęs nuo agrastų, nuo galulaukės šermukšnio, žaliuokių kvapas, laukinių obuoliukų, šalnos, žalių stogo velėnų, ką tik iškeptų lepeškių... Jo buvo sklidini eilėraščiai, drobės, daiktai, kur tik jis nenuvesdavo, ko neprimindavo; užmirštas kvapas, žodis, garsas, tartis, jų pažadintas vaizdas.

Apniktas meilės kančių, klydinėjantis filosofinės išminties labirintais, ieškantis visa gydančio, sustiprinančio akmens Juozas to beveik nė nepastebėjo. Čia, labirintų vienumoj, laikas stingo, būtis čia buvo tvari, amžina, ta pati, besikartojanti, iš jos manė lengvai įsiliesiąs į gyvenimą, staiga tapusį tokį spalvingą. Tai, į ką veržėsi dauguma, jam buvo antraeiliai dalykai, žaislai, spalvingi karnavaliniai drabužiai, estradinės naujovės, pigūs triukai, kurių vėliau ar anksčiau išsižadės sėslus gajumas, sveikas konservatyvumas.

Vis dėlto visai ne prie neapčiuopiamų, vidinio pobūdžio, dvasinių, taigi — nepasveriamų, o prie išorinių, regimų, pačiupinėjamų, naudingų, patogių materialinių vertybių dauguma pasuko nedvejodama, nes jos žmogų gali ir sušildyti, ir pasotinti, ir pamaitinti, ir suteikti valdžią. Kaimo žmonės irgi nebuvo išimtis. Į jų parduotuves ėmė plūsti sintetiniai, plastmasiniai daiktai, skalbimo mašinos, šaldytuvai, televizoriai ir kitokie, dar brangesni.

Šit Užpelkių Rozalija parsinešė plastmasinį indelį, Konstantienė pamatė lakant iš jo katę, išsiteiravo, kur pirko, kiek mokėjo, ir netrukus jos katė jau lakė iš tokio pat indelio, į kitą Konstantas įmerkė teptuką. Kristupienė prisipirko plastmasinių lėkščių, iš kurių lesino vištas, — vieną iš jos išprašė ir Vizgirdienė; ji įsigijo ir plastmasinį kibirą, iš plastmasės bandė penėti paršus, ketino į ją pilti grūdus, bet sulaikė mintis: o gal negerai, suges?.. Šitaip pamažu iš užpelkiečių trobų ėmė keliauti visa, kas sunku, rūdija, dūžta. Iš lėto įsigalintis kolektyvinis godus lengvatų, naudos, patogumo instinktas ėmė darbuotis įnirtingai. “O čia kas? O šitas kam, kiek kainuoja? Ką čia atvežė? Ką dar žada atvežti?” — klausinėjo prie prekystalių besigrūdančios moterėlės, įtemptai žiūrėdamos į lentynas, hipnotizuojamos naujų daiktų žvilgesio, išsiklausinėjančios, zujančios, uostinėjančios tarsi paralyžiuotos, tarsi kokios stebukligės ištiktos; per jų pirštus, suskeldėjusius, sudiržusius, jau slydo nailonas, perlonas. Jos jauninosi, dėjosi dantų protezus; vyrai platino langus, dengė stogus ruberoidu, šiferiu. Visi siūbtelėjo pirmyn! Reikia televizoriaus, reikia... Visko jiems reikia, ką tik atveža — tas gerai...

Vizgirda timpčiojo kelnes, raukėsi: kur, kaip pasiduoti ir jam su visais, kas čia, po velniais, darosi: kukurūzai, vešlūs rugiai siūruoja čia pat, prie jo slenksčio, atvilnija iš kalno, kur nė smilgelės neaugdavo; akmenys iškeliavo iš laukų, dingo molio, žvyro lopeliai. “Vasarojus liula, net suvirtęs”, — Konstantas neišmanė, su kuo visa tai palyginti; jo veidas dar labiau suklusęs, dar labiau išsitempęs, lyg būtų nuo ko gavęs per ausį; brolvaikis Algimantas visas tepaluotas išlenda iš po “Moskvičiaus” (“Pirksiu naują”), jo berniūkštis graužia kukurūzo burbuolę, net sultys trykšta, du jo piršteliai buvo suaugę, bet gydytojas padarė operaciją. “Dabar kad lupa burvolės lukštus piršteliais, kad lupa...” — sako Konstantienė — ji irgi įsidėjo dantų protezus, net auksinio nepagailėjo; brolis Kazimieras ūsus papūtęs sukaliojasi po laukus: “Utgi, pažiūrėk, kaip auga, o Kemėšiaus kalnely kokie javai, o prie Rėzos, ir nebe tas senas nučiulptas kandiklis jo burnoj, o kvapni cigaretė (taboką sodindavom ant šūdų...)”; ploni balti marškiniai plazda lengvam vasaros vėjy. Išsiima žvilgančią papirosinę, viršelis atšoka mygtukėlį paspaudus, spragteli uždarant: “Čia, bracia”... Viktorėlis laksto mopedu po laukus, dabar įsigijo motociklą — tik saugokis. Visi pašaliai užversti ratais, motorais, ruberoidais, plytomis, apgadintais, įskeltais šiferio lakštais.

“Nusipirktum mopedą, — sako vyrui Vizgirdienė, — ir vežiotumei pieną”. — “Išdūks, žmonės visiškai išdūks”. Anądien miestely matė tokį vaikėzą. “Barzda va šitokia — kaip popo. Sėdi ir spokso į mane lyg ką pavogęs, ai, bracia, ir niekas jam nieko nesako, išsikėtojęs, ant kelnių lopai, o batai... ne batai — klumpės, ir dar be kojinių, o po kaklu lenciūgėlis, maniau, koks ubagas, bet ne: žiūriu, laikrodėlis blizga, odinį portfelį turi, knygą išsiėmė, o ten boba nuoga nupaišyta, nuoga, visiškai, tik šitą vietą uždėjus, skaito, o ką žino, kas sėdi šalia — gal kunigas? Kiek sarmatos, aplinkui moterys, prie manęs stovi mokytoja, o jis...”

Kabina iš palėpės dalgį, iškala, išpusto, čiupinėja ašmenis pirštais, išbando kiemo žolėj — eis kaip per sviestą, — tačiau, dar nespėjus jam įbristi į žolę, girdi, kaip Kainorytės berniokas šaukia nuo pjaunamosios: “Puslitrį pastatyk, raz dva — ir gatava”. Prie versmelės, jo “kolionijoj”, buvo šitoks akmuo — per tris keturis sieksnius į žemę susmigęs, Algis atvažiavo su traktorium, ir nebėr — išvilko. “Eik pažiūrėk, kokia duobė, kaip bulvių”. — “Aš jiems rėkiu, sakau: ženklas ant šito akmens yra, žaibo jis trenktas, bet jie nė negirdi, šitaip burzgia, prieinu artėliau, ženklas, sakau... O visi stovi aplinkui akmenį, juokiasi. “Suk jį griausmas, tą ženklą”, — švebeldžiuoja Algis, ir kad šoks tas traktorius — anksčiau dantį būdavo sunkiau ištraukti; įvilko pakrūmėn, alksnius nubrozdijo, ot, tai ženklas... O vanduo senka. Visur upė baigia maurais užaugti, per brastą, būdavo, brendi, kelnes reikėdavo mautis, o dabar — va tiek, iki kelių; ir žolė pievoj kita, nyksta pienės, o kiek būdavo purienų paversmėj, kartą net dešimt gandrų varliaujant mačiau, o dabar pamatyk bent vieną; mūsų liūnelis sausas, anksčiau, būdavo, linus merkiam, karosų senelis prileisdavo...”

Net Liudvikienės veidas giedresnis, net Kaziūnės. Apie sūnų ar dukteris paklausta, suka paraudusias nuo dūmų akis, kaista, tampo skarelės kutą, šilkas dengia jos pečių liesumą, teikia veidui skaistumo (“Kurgi — šitokia spalva ryški”, — pastebėjo Vizgirdienė), šniaukroja nosimi — kurgi, šitokius žentus gavo, o Feliksas mašinėlę turi, ir Dravakolas žada, kurgi, šitiek gamykloje jie uždirba, tokius balius ištaiso, tik užkliudyk kurį vaiką, ai ai, kaip ims rėkti: mano Anciūtė, mano Feliksiukas; dvynių Napaliuko ir Raselytės, gulinčių po žemėmis, gal nė nebeprisimena. O anksčiau, dar kai skurde gyveno, būdavo, vis aimanuoja: “Dieve, dieve, jeigu aš juos turėčiau, kaip mylėčiau, o tu juos taip anksti pasiėmei, dieve, dieve. Ką tik darau, kur tik einu, ir jie iš paskos, lekia painiodamiesi žolėse, sukaliojasi aplink krosnį — taip ilgai be jų apsiprasti negalėjau; visi valgo prie stalo susėdę, o aš dar du bliūdelius nešu... Raselė... Rytais, būdavo, kai per pievas einu, tai tos rasos... O kartą toks skausmas suėmė, atsisėdau, akmenį glostau, toks apvalus kaip vaiko galvelė, o rasos kad žiba, kad tviska, ir dalgiai džinkšt džinkšt per žolę, net per visą nueina... Bet ką darysi, pasikeliu, einu, bet vis kaip nesavom kojom, kaip varoma...”

Lyg didelį lobį aptikę, visi pritilo, plušėjo fermose, laukuose. Juozas ten pasijusdavo atliekamas. “Vis dar mokaisi? Kiekgi gausi pabaigęs?” Niekuo jiems pasigirti negalėjo. Užtat su kokia viltimi ir prislopintu skausmu važiuodavo iš čia, iš miesto, jausdamas, kaip nebesugrįžtamai tolsta nuo savo namų, giminės, išsimėčiusios miesteliuose ir kaimuose.

Kas ten bežino, ko jis siekia, kas jam brangu? Jie visi — ir sesuo — jau gyveno pasiturimai, o jis dar neturėjo nieko. Kaip jam tada reikėjo, kad kas nors iš saviškių būtų šalia, matytų jį, suprastų, galbūt net sektų jo pėdomis. Kas gi kitas, jei ne Viktoras? Praradęs Viktorą, praras ir savo namus, bus visai giminei prarastas, ypač jeigu šioje kovoje jam nepasiseks, jeigu jį čia ištiktų nesėkmė, jeigu... Ar maža kas čia jį gali ištikti. Neteks Stelos, kerštaudamas galbūt mes institutą, kaip kitados metė ant skiedryno nukapotais galais slides... Bet ką jis pagąsdins, kam jis čia galvoj, kas toliau? Jau spėjo įsitikinti: gali inkšti iš skausmo, mirti iš nevilties, trainiotis ir šlaistytis, kur nori, — niekas prie tavęs neprieis, nepaklaus, kas tau yra, niekam neišsakysi gėlos.

Viktorėlis! Viktorėlis jam buvo kaip išsigelbėjimas, kaip blausi pergalės nuojauta, kaip vyturiuko daina virš nostalgiškai jo besiilginčių arimų, ir jeigu pamotė, jeigu jie leistų čia atvažiuoti Viktorėliui, tai būtų įrodymas, kad jie tiki juo, patiki Viktorėlį jo globai, vadinasi, tiki ir tuo, kad jis teisingam kely, nors nemoka išspausti pinigo. Tik Vizgirda kartais dar pasakydavo: “Jis turi pašaukimą, vieną savo kelią, vis vien savo pasieks”.

Praėjo dar kiek laiko, ir ten kažkokiu būdu pasklido gandai, kad jis girtuokliaująs, baigtas, žuvęs. “Nieko iš jo nebebus, valkatėlis”, — pasakys Vizgirdienė, ir triumfuos, plasnos rankomis pamotė — argi ji nesakiusi, argi be reikalo ant jo rėkusi? Utgi anądien atvažiavo, bateliai kiauri, kelnės apšiurusios, o lagaminėlyje knygos... Visi jie lyg kurti tapo pasisotinę, prisipirkę daiktų, kurių didėjanti gausybė žadino dar stipresnį, nepasotinamą norą. Kaip greitai jie užmiršo tai, ko jį mokė! (“Svarbiausia mokslas, išmintis, dora”, — Vizgirdų, Konstantų žodžiai.)

Bet argi ne tuo jis gyveno čia, skursdamas, nieko nepaisydamas?

Tačiau ir Viktorėlis slydo iš rankų: tiesa, Viktorėlis niekada nebuvo su juo, net tą vakarą. Juozas jau tada galėjo pastebėti, kaip Viktorėlio akelės skvarbo knygas ir nuo to žiūrėjimo jos tarsi pagelsta, nusėda dulkėmis.

— Oho! — pakilnojo sunkų žodyną. — Visas pūdas. Tavo? Kam gi ją pirkai? Kiek kainuoja? Ai jackau, dvidešimt rublių! — ir pažiūrėjo į Juozo batus, į kelnes išdubusiais keliais.

Vis dėlto Juozui pavyko atsivilioti Viktorėlį į miestą, įkalbėti, kad stotų į technikumą. “Paskui žiūrėsim... paskui, žinoma, institutas...” — pagalvojo Juozas, kai po ilgų dvejonių Viktoras įteikė dokumentus.

Štai jis ką tik priimtas glaustosi technikumo koridoriuje prie sienų.

— Juozai, pabūk, tuoj mane pakvies, kur nors nueisim.

Toks mielas, toks savas tas sutrikęs, akimis jo ieškantis vaikas. Jis nori būti jam tėvu, globoti, saugoti nuo kažko gąsdinančio, keliančio nerimą, pakirstančio pavakariais, kai gelsvi spinduliai šliaužia pilkomis, grublėtomis sienomis, užlieja tarpuvartes, laiptines... Juozas prisimena, koks vienišas buvo šiame mieste pirmosiomis dienomis — brolis to nejaus — tą pirmąjį rudenį...

Šit jis ištuštėjusio technikumo bendrabučio kambary...

— Mane išrinko seniūnu, — sako taisydamas draugų lovas.

Švelnus ir tylus spalio vakaras, pro platų langą matyti: vakaruose virš gelstelėjusių priemiesčio kalvų kyla didžiulis blyškus mėnuo, ir prietemose driekiasi balta kelio juosta, vedanti į namus, ten, kur rankomis išpurenti bulvienų lopeliai, kur per žemėtus slenksčius su pilnais gėrybių krepšiais žengia ruduo.

Juozas ir pats gerai pažino tuos netikrumo kupinus šventadieninius vakarus bendrabutyje, kai koridoriai ir kambariai staiga ištuštėja, kai visi išsiskirsto kur kas ir viršum dar žalių miesto kalvų pirma laiko pateka pilnatis, sakytumei sutelkusi savyje šiltų vasaros naktų gaivumą, bet jau alsuojanti vėsa plynų ražienų, išgeltusių miškų ir baltųjų gruodo kelių nykumu... Ta šviesa siurbte siurbiasi į kiekvieną žemės daubelę, gaubia alyvų krūmus kalvoje, sruvena virš užžėlusių pamatinių akmenų, ryškiai iškerpa lapų šešėlius ant baltos būsimojo gruodo plynumos. Ir kelias kelias, baltas — per slėnius, kalveles, pro ežeriūkščius, miestelius, pro šiltas bulvienas, pilkas sodybas, į šiaurę, į tavo namus, kurių jau nebeturėsi, kur niekas tavęs nebelaukia.

Kiek sykių vaikystėje Juozą užklupdavo tokie vakarai nurankiojant paskutines bulves ar stovint prie vežimo, basomis kojomis jaučiant ūmai atvėsusios žemės drėgmę, kiek tokiais pavakariais, kai ruduo su vaisiais ir daržovėmis žengia per žemėtus slenksčius tų, kurie per vasarą lenkė nugaras, jame pakirdęs senas instinktas ragindavo namo... namo.

Tik įsiklausykime, aiškino Juozas kartą savo draugams, kaip lengva šaukti šį žodį, koks aidus jo paskutinis garsas, jis tarsi apglėbia šiluma, uždaro namų jaukumoj, prie stalo, prie apvalių lėkščių su pienu... Šiam žodžiui neatsispirsi, jis turi slėpiningą galią sužadinti visą namų... motinos meilės švelnumą. Šis žodis netinka paprastam sakiny, jis — vakaro šauksme, virš kiemo, virš kalvos, šauksme, pridėjus rankas prie lūpų.

Kitoje bendrabučio pusėje bubsi kamuolys.

— O namų ar nepasiilgai?

Kurgi jis nepasiilgs — kaip sugautas, kiekvieną savaitgalį važiuoja.

— Važiuosiu ir rytoj.

— O aš norėjau tave nuvesti į kilnojamą žvėryną.

— Darbo yr. Be manęs niekas nepadarys. Laikas bulvieną nuarti, stogą sulopyti, ant šieno užlyja.

— Kaip dėdė?

— Sveikas. Kruta.

Šit jis ankstyvą rytą iki pusės išsirengęs trinasi šaltu vandeniu, nešinas rankšluosčiu, muiline, eina į savo kambarį, o aplinkui bundančio bendrabučio bruzdesys, skuba; štai jo knygos, logaritminė liniuotė, lagaminas, jo pavardė ant durų; šit jis braižo budėjimo grafiką; sukaitęs grįžta iš tinklinio aikštelės... Visa, kuo dabar gyvena, kas supa brolį, Juozui taip pažįstama, sava, jis taip pat braižė budėjimo grafikus, šitaip turškėsi po kranu grįžęs iš tinklinio aikštelės, šitaip šūkčiojo draugams, praeinantiems koridoriumi, greitu žingsneliu lipo laiptais, žvilgčiojo į vokus, išdėliotus ant budinčiojo staliuko, užkandžiavo bufete sardelėmis, mišraine. Ir jis tarsi ragina, skubina brolį, norėtų, kad jis lakstytų po koridorius, kad visa čia jam patiktų, būtų miela. Dar nuves pas pažįstamą bokso trenerį, į plaukymo baseiną, į muziejus. O kiek čia daug visko, kuo brolį galima sugundyti. Jis nė pastebėti nenori, kad brolis čia lyg nesavas, kaip jis lėtai, nutęsdamas taria žodžius, o galva palenkta, akys nudelbtos, delnu glosto palangę, valo dulkes, lupinėja kažką, krapšto; iš jo tegirdi:

— Kad ne... nežinau... gal pažiūrėsiu...

Prašo, kad brolis jam skambintų — svarbiausia, kad čia nepasijustų vienišas, kad nedūlinėtų gatvėmis svetimas, gėlos prislėgtas, kad... Pats skambina jam į bendrabutį, kone kas savaitę apsilanko, parūpino skaitytojo bilietą į instituto biblioteką...

Vėlyvais rudenio pavakariais, kai skaitykla ima tuštėti, kai ir čia, kur Juozas visą dieną prasėdėjo užsivertęs knygomis, liaujasi bruzdesys ir stojusioje tyloje girdėti, kaip įtemptai burzgia elektra ilguose neono stikleliuose, kai priešais sėdįs didžiulis gipsinis mūsų kalbos tėvas dar labiau palinksta prie knygos, padėtos ant kelių, ir tarsi pasitaiso smunkantį nuo pečių drabužį, pasinerdamas į tą knygą, kai paskutinė mergaitė deda į lentyną žurnalus, kai budinčioji skelbia: “Uždarome!”, o visą vakarą burzgusios palubėje šviesos sumirksi, suraudonuoja, čia gesdamos, čia vėl užsižiebdamos, jis žino, kad ant laiptų ar prie rūbinės išvys belaukiantį brolį, ir jie kartu eis tuštėjančiomis gatvėmis, siūbčiojant už tarpuvarčių vėjui, brazdant plikoms liepų šakoms, eis pro vitrinas, kur išdėliota avalynė, medžiagų rietimai, pro kioską, pro kavinę... Paskui išsivirs arbatos, ir abu sėdės palinkę prie stalinės lempos — drėgniems, lijundras nešantiems rudenio vėjams stūgaujant, daužantis į langą, iš palkšvų rudenio ūkanų plykčiojant milžiniškai žiburių vėduoklei, virš kurios tokia šalta, išdidi, nutvieksta prožektorių, stovi pilis. Juozas aiškins broliui uždavinius, mokys, kaip reikia naudotis logaritmine liniuote; paskui jie dar apie šį bei tą pasišnekės, galbūt net paskaitys tą pačią knygą. Bet štai jų kambaryje stoja tyla, tik ūžauja virdulys, kurį Viktoras atsivežė iš kaimo, tik tamsoje žiburiuoja miestas...

Vėjas pučia priešpriešiais, plėšia drabužius, dygios ledų adatėlės caksi į veidą, į odinę brolio striukę, juoda asfalto juosta, aukšti, tarsi kiparisai į viršų smengantys medžiai, jų plikų šakų barškėjimas. Paskubomis per aikštę su paminklu laiptais žemyn — šitaip vieną vakarą Juozas lydėjo savo brolį į autobusų stotį, ten, kur jo laukė motina, šiltas namų žiburys, pamėgtieji darbai, motorai, mašinos.

Kaip jis to nenumatė anksčiau, kaip jis negirdėjo tų nevilties, nerimo gaidų, kai vakarais išgirsdavo ragelyje brolio balsą, gožiamą iš grojimo automatų sklindančios muzikos, gatvių triukšmo, kaip jis negirdėjo jame spengiančio nejaukaus vienišumo?..

Štai jis — tarsi liūdna jo praeities šmėkla — apsirengęs Juozo palteliu, laukia ant kampo, glaustosi prie sienų; po pažastimi apšiuręs portfelis, prikimštas kitados Juozo skaitytų knygų, iš kurių, žinoma, nė vienos neskaitė. Jis jau spėjo praleisti daug pamokų, jau turi dvejetų...

— Man nereikėjo stoti, būčiau geriau ten pasilikęs, — šnirpščioja nosimi. Gyva paties Juozo praeitis, kuriai norėtų atiduoti viską, ko jam pačiam taip stigo. Bet kaip?

Vieną tvankią vasaros dieną Juozas vedžiojo Viktorėlį po institutą — gal paskui jis dar baigs ir institutą? — rodė jam auditorijas, laboratorijas, — buvo kiek apsimestinai gyvas, džiugus, gyrė studentiško gyvenimo privalumus, ir vis tiek visur, iš visų kerčių šmėsčiojo jo paties praeitis, sutrikusi, kupina nepasitikėjimo, veltui ją bandė užgožti, nustelbti entuziastingais šūkčiojimais — ji visur badė akis.

... Štai jis, apšiurusiu išaugtiniu švarkeliu, nukleiptais bateliais, pasispaudęs po pažastimi knygas, spūdina pro žilą knerptanosę sargę, mezgančią kampe po sieniniu laikrodžiu: žila geraširdė senutė, kuri jau seniai įsidėmėjo šitą pernelyg stropų studentą, dabar dedantį ant staliuko auditorijos raktą, dirsteli į jį pro akinių viršų, nori prašnekinti, pagirti už stropumą, papasakoti apie anūką, kurio prie knygų nė lazda neprivarysi; ji dar norėtų pasakyti, kad jis atrodo išvargęs ir kad reikia kasdien valgyti sriubos, nes suges skrandis... Juozas padeda raktą ir puola išdilusiais laiptais. Senutė ištempia akis — gal ji norėjo pamatyti, koks jo švarkelis, kaip styro iš trumpų rankovių rankos, kokios jos gremėzdiškos, kokie nudilę batų kulnai? O knygos? Kam jis tokias knygas skaito, jokios mokymo programos jo neverčia tokias knygas skaityti, jas skaito tik diplomantai, aspirantai, dėstytojai. Kurgi jis lenda, ko nori šis vaikis, pirmakursėlis, tebedūstantis paauglystės tvaike, ant kurio galvos bet kurią akimirką gali pasipilti pamotės prakeiksmai? Ten, po laikrodžiu, mezga ne kas kita, o pamotė, todėl ir spūdina pro ją vogčiomis, slėpdamas tas knygas, garmėte nugarma nuzulintais laiptais — tarsi ši moteris turėtų į jį kokių teisių; štai jis mindžikuoja prie dekano durų, grūdasi prie kasos langelio, godžiai traukdamas cigaretę, žvilgčioja į merginas... Taip, jis buvo per kruopštus, per daug atidus viskam, susitelkęs, per ilgai po dideliu senoviškos lempos gaubtu išsėdėdavo profesorių skaitykloje priešais pliką sulinkusį seneliuką, plaikstantį manuskriptų lapus. Taip, čia pas jį atkaukšėdavo Stela, dvelkteldama brangiais kvepalais, imdavo smalsauti, pasakydavo ką nors įgeliančio, užgaulaus; išlėkdavo, sukėlusi vidinę sumaištį. Kur ji buvo? Ką reiškia ta jos užuomina? Tas juokas? Tos smulkios raukšlelės pamėlusiuose paakiuose? Sukilusio įtarumo akys tik ir ieško, ką būtų galima įdėmiai patyrinėti... Kadangi Stelos nebėr, susiranda seną žemėlapį, su vos įskaitomomis datomis — o kas čia įvyko, kada? Išsitraukia seną nuzulintą monetą (“Niekad tu manim netikėk”), eina prie stendų, kur akmeniniai kirvukai, griaučiai, pasiverčia ne mūsų laikų herojumi. Va ten, kur sumestos senos dekoracijos ir baldai, kartą ji šnibždėjosi su Rimgaudu... Bet argi tikrai ji? Įsitikinsiu! Ką man dabar paskaityti? Gal šitą — “Meilužių laiškai”, o gal “Kurtizanių spindesys ir skurdas”? Ta iš gatvių sklindanti muzika per čaiži. Geriau šitą. “Pasaulis kaip valia ir įsivaizdavimas”. Taip! Nieko nėr. Visa egzistuoja tik mūsų sąmonėje ir vaizduotėje. Taip! Kuo gi ji ypatinga? Kuo ji geresnė už kitas? Fikcija. Visa vien fikcija. Šviesa, atsimušusi nuo šukės. Židinys. Algoritmas. Na, o šitas kryžiažodis, gerai, išspręsime. O šita miglota mintis, grimztanti, besislepianti, kaip jai surasti atitikmenų, kaip įžiūrėti jos kontūrus, užsibaigiančius punktyrine linija?

Leidžiasi laiptais... Cak cak kulniukai — štai kodėl jo akis prikausto pastraipa, užsibaigianti daugtaškiu, o už jo tarsi žėruoja bedugnė, ir štai jis jau tyrinėja... (cak cak mašinėlė už sienos) žuvų griaučius. Žuvys bedugnėje... Atrodo, net ne žuvys ten buvo, o jų siluetai, didžiuliai, milžiniški.

Jo gėla, pavydas ir neviltis spengė laboratorijų tyloje, sustingęs jis stovėdavo priešais formulių išmargintą lentą, priešais aukštas knygų lentynas, anatomijos kabinetuose priešais žmonių ir gyvūnų griaučius, ji šnypštė kolbose, vertėsi pilkšvais dūmų debesėliais, pliūpčiojo žalsvomis ugnelėmis.

Vienišas iki vėlyvo vakaro jis tūnodavo skaitykloje.

— Argi čia gyvenimas? — kartą pratarė Viktoras.

— Taip, gyvenimas.

... Gyvenimas baltoj neonų tyloj, girgždant parketui, veidrodžių atspindy, kas dieną kopiant ir leidžiantis tais pačiais laiptais. Ką čia darai, ko čia tūnai? Gyvenimą tu pavertei samprotavimais ir dar nori, kad tave garbintų, atidžiai klausytųsi, ką tu sakai. Tu jau visiems nusibodęs, apšiuręs, ką tu gali duoti kitiems? Kur tu juos gali vesti? Budintis, tykantis, nuolat suklusęs kokiam pastebėjimui, sentencijai, lauki, kol šmėstels koks siluetas, tikriausiai moters, — kuriam suteiksi magišką minties pavidalą, besoti, besoti!.. Tas lytėjimas mintimis, tas lyginimas, naršymas, grupavimas, seikėjimas, tie neapčiuopiami kiekybės ir kokybės matai, metaforos, geidžiančios tapti formulėmis, tas vienų reiškinių gretinimas su kitais. Ko tu vis ieškai? Tau aktualios žodžių sukurtos fikcijos. Vargas, jeigu kam norą gyventi, veikti, liesti pakeitė noras pažinti, jeigu jo meilė, ištikimybė plazda atsieta, atitrūkusi, kamuojama begalinio tyrumo, tobulybės alkio, nes daugeliu atvejų tobulybės alkis yra aistros alkis. Kodėl tau visuomet reikėjo kažko daugiau nei kitiems? Kur tave veda tas kelias? Ką reiškia tas išskirtumo jausmas, tos patetiškos, iškilmingos, triumfo, pilnatvės, tobulumo akimirkos — tas tavųjų valandų medus?

Brolis išvažiavo lietingą vėlyvo rudens vakarą.

— Išvažiuoju, — toks buvo pirmas Viktoro žodis, kai sykį vakare Juozas priėjo prie telefono. Brolis jau, matyt, buvo bepadedąs ragelį, bet jis šūktelėjo:

— Nekvailiok! Ne, ne, palauk, palauk.

— Aš jau ir dokumentus atsiėmiau, ir patalynę atidaviau.

Užsimetęs lietpaltį, Juozas leidosi pavymui. Praėjo pro konditerijos veidrodinę sieną — čia kas rytą išgerdavo puodelį kavos (konditerijos grindys išklotos juodais šachmatiniais kvadratėliais), praėjo pro plačius skaityklos langus, pro mėgstamas kavinukes, bendrabučius — apšviestuose languose šmėsčiojo lovas klojančios merginos, praėjo pro treniruočių, sporto sales, kur vaikinai kilnojo štangą, žaidė krepšinį, praėjo pro skverą, kur kitados susitikdavo su Stela. Dar vaikas Viktoras dažnai atvažiuodavo į šį miestą. O kai ėmė čia mokytis, kiek atlyžo skaudus atokumo ir vienišumo jausmas: Juozas turėjo kuo rūpintis, globoti. Ir štai brolis patekom lekia į stotį, ir visose gatvėse visur atsiveria tuštuma...

Brolis stovėjo gatvės kampe prie restorano, nušviestas neonų. Ten, pypčiojant mašinoms ir pro atvirą langą čaižiai spiegiant muzikai, Juozas užsipuolė Viktorą. Ką, motina prikalbėjo? Atsipeikėk. Tačiau brolis gręžėsi į šalį. Stovėjo su apšiurusiu lagaminėliu, kuriame ir jam atveždavo dešrų, skilandžio, sūrio. Pasistatęs išaugtinės sintetinės striukės apykaklę, nužvarbusiomis rankomis, jis glaudėsi prie afišų stulpo, suko veidą.

— Eime, — tarė griežtai, — pašnekėsime prie kavos. Pasitarsime. Taip negalima! — Atkišo cigarečių pakelį.

— Ne, — pasakė brolis, — nerūkau. Ne, ne, neisiu! — spyrėsi kavinės tarpdury. — Autobusas išvažiuos.

— Suk jį velniai.

— Aš turiu bilietą.

— Duok!

— Ne, ne, važiuosiu. Eik, jeigu nori, išgersi, aš važiuoju, — ir patraukė nulytomis gatvėmis.

— Dar ne vėlu, apsigalvok, — pasivijęs įkalbinėjo Juozas, šnairuodamas į nulytą išsišovusiais skruostikauliais brolio veidą.

— Ne.

— Ką tu ten veiksi?

— Dirbsiu.

— Ką?! — šūktelėjo jis prieš vėją. Brolis ėmė vardyti, kas ten dar nepadaryta. — Kas tave veja? Kas tavęs laukia?

— Motina. Tu gal pamiršai motiną, — dar labiau paspartino žingsnį Viktoras.

— Ji puikiausiai pragyvena ir be tavęs. Sakyk — tingi... mokytis...

— Ai, Juozai, geriau nekalbėkim.

Po kiek laiko Viktoras atvažiuos su storapadžiais batais, džinsinėm kelnėm.

— Šituo švarkeliu velkiesi? Dėdė Konstantas juo nesivilktų! — po metų pasakys Juozui ir brukte bruks kvapnią šlamančią šimtarublinę.

“Nieko jis ten neturi”, — pasakos parvažiavęs namo, už valgiais apkrauto stalo, o akys taps didelės. “Eik jau! — nusistebės pamotė, vildamasi išgirsti daugiau. — Tai sakai, nieko, vienerias kelnes, švarkelį, o jackau! — suplos rankomis. — Valgyk, Viktorėli, valgyk, tepk sviesto, imk sūrio, dešros... Gal kiaušinį... ten galėjai badu numirti”, — ragins, žiūrėdama į jo vyriškėjančius veido bruožus, apdaužytus kumščius, pajuodusius nuo tepalo: ji jau turi namuose vyrą, kuris ir malką perskels, ir stogą užlopys, ir duris sutaisys — jau dabar kerta kaip grįžęs iš laukų ar mėšlą mėžęs. Negali atsižiūrėti, atsigėrėti Viktorėliu jos akys: tai ne Juozas, rankos prie darbo tiesiog limpa, tik ir ieško, ko nusitverti — duokš, kelk, trauk, ką man reiškia, ras, dva. Jis ir rūsį įrengs, pastatys daržinę, padarys cementinius laiptus, prieangį, trobos sienas sutvirtins, išmuš tapetais, įves elektrą, iškas šulinį, priveš malkų, statybinių medžiagų, užvers visus pašalius gėrybėmis. Ji tik lakstys po kiemą, žvilgčiodama į Vizgirdų langus, — tegu žiūri dabar! “Čia kraukite, vežkite, — sakys vyrams. — Einam gryčion.” O ten gėrybių privežę vyrai ir Viktorėlis jau bus įraudę. “... O gal galite, gal turite salietros?” — “Salietros? Pilni pašaliai! Prie fermų”. — “O Vizgirdos gavo?” — “Iš kur?” — “Vaišinkitės, kąskite, imkite. Va, dar vienas užsilikęs...” — Ir rasotas, iš Viktorėlio iškasto rūsio atneštas butelys trinktels ant stalo.

Pavakariais ir naktimis į Vizgirdų ir Konstantų langus plykčios mašinų šviesos, stūgaus motorai, bumbsės išmetami daiktai, ir viena mintis, vienas noras gainios šeimininkę po kiemą: ko dar stinga? Kur gauti? Kaip atvežti, va, jeigu Viktorėlis šoferiu dirbtų. “Eik šoferiu, žiūrėk, kiek uždirba, kiek visko prisiveža...” — ims gundyti Viktorėlį, kurį ir taip labai traukė detalės, motorai, jau nuo penktos klasės jis vis mechaninėse dirbtuvėse.

“Juozapo tu neklausyk. Glušas. Ką gi jis turi? Pats matei. Eik šoferiu, tau sakiau...”

Bet tai bus vėliau. O tada, kai Juozas kalbino stoti į technikumą, Viktorėlis pasigyrė, kad motina nupirksianti motorolerį, kad vidurinės jis nebaigsiąs, tik aštuonias, bet ir tas vargu, mokslas nesiseka, netraukia, o matematikos visai nesuprantąs. “Tu mažiau mechaninėse būk”, — sakė Juozas, matydamas, kaip Viktorėlis traukiasi atatupstas. Jo balse skambčiojo skaudžios skurdo bei rezignacijos gaidelės. Jis norėtų, galvojo Juozas, eiti toliau, kopti, tačiau nesiryžta, be to, motina jam įkalė, kad mokslams netinkąs, kad netikusi jo galva. Po keleto metų Viktorėlis pasakys: “O kiekgi tu gausi? Fi... aš jau dabar galiu dvigubai... trigubai daugiau uždirbti”. Kas ten per žmonės, nusistebės Juozas, lyg prieš kokį badmetį ar pasaulinę katastrofą — grobia, tempia į savo namus, ką nutveria: lyg koks senas urvinio žvėrelio instinktas būtų pakirdęs, lyg prieš ilgą žiemojimą, o juk...

Jau tada Juozas galėjo pajusti, kad Viktorėlis elgiasi lyg pasiųstas, šnipinėja, teiraujasi, anaiptol ne vaikiškai, o lyg kieno pamokytas, kur reikia žiūrėti, žinoti, ko reikia ieškoti. Juozas stebėjosi, kodėl kai kurie vaiko žodžiai, kai kurios gaidelės balse jį taip įgelia, netgi pykdo, bet tuo pačiu jautė, kad Viktorėlio balsu šnekėjo, vertino jį, abejojo artimieji, visi užpelkiečiai. Viktorėlis buvo nelyginant koks slaptas jų pasiuntinys. Jau tada jis smalsavo, nelaikė Juozo autoritetu, galbūt net broliu. Juozas tiesiog iš kailio nėrėsi, kad palenktų brolį, kad šis juo patikėtų.

[6]

Tačiau kuo labiau jis stengėsi, tuo įtaresnis ir budresnis darėsi brolis. Viktorėlio Juozas net privengė — jis buvo kaimas, visa jo giminė, todėl vėliau jį labai sukrėtė Viktorėlio pasakyti žodžiai, jau seniai, matyt, kirbėję jo lūpose. Jie buvo kaip staiga atsivėrusi bedugnė, plyšusi uždanga; tie žodžiai, iki tam tikro laiko tramdyti, gniaužti, sekioję visur kaip šešėliai, kaip kažkas nesugaunama, nematoma, buvo tokie: “Tu manęs nemokyk; savęs žiūrėk, visi mes iš tavęs juokiamės, ir Vizgirdienė, ir sesuo, ir Leonas...”

Šitie žodžiai nuskambėjo kaip tik tada, kai Juozas išdidžiai, iškėlęs galvą, ėjo su Viktoru pavasarinėmis gatvėmis, kai jau tarėsi Viktorą palenkęs, kai šis pamatė, kiek jis čia, mieste, turi draugų, kaip pagarbiai visi su juo sveikinasi. Juozas krūptelėjo. Šitie žodžiai nusmelkė kaip aštrus fizinis skausmas — išgirsti tokį nuosprendį dabar, kai jam pradeda sektis, kai visa iš tikrųjų ima klostytis kuo puikiausiai! Pirmasis ketinimas buvo smogti broliui į veidą, bet toks sutrikęs, menkas, apgailėtinas jis pasirodė, kad Juozas tik pažiūrėjo, bet sunku ir apsakyti, kas buvo tame žvilgsny!

Jau tada, jeigu Juozas būtų buvęs atidesnis, būtų turėjęs pastebėti, kokiomis akimis Viktorėlis žiūrėjo į prekes parduotuvių lentynose. Jame jau tūnojo mažas, godus, naujovių ir gėrybių išalkęs valstietis.

... Apledėjusioje aikštėje jau stovėjo autobusas. Ir kai girgždėdamos užsidarė durys, kai brolis jam mostelėjo pro langą, kažkas tarsi nulėkė kartu su drėgnu vėju, dar sykį tvykstelėjo į veidą žiburiais, kurie visuomet liks su juo. Staiga jam tapo aišku, kiek daug jis darė dėl jų, pasilikusių ten, namuose...

Tuščioje katedros aikštėje laikrodis mušė valandas, stūksojo apšviesta pilis.

Užsukęs į barą, jis išmetė vieną po kitos keletą taurelių... Muzika, inkrustuota šokolado dėžutė, maža eglytė, žvilgantys sidabru popierėliai, taurės, butelių etiketės už prekystalio, neono šviesoje nardanti aukštakrūtė moteris — visa tarsi gyveno savą gyvenimą. Paskui dar buvo: žingsniai, trepsėjimas tarpdury, kosčiojimas, moliniai karšto viralo puodukai, deginantys juos nešančių merginų rankas, Jų šūkčiojimai, trepenimas — kaip paklydęs jis ėjo iš vienos kavinės į kitą, traukė iš piniginės dešimtines ir gėrė gėrė...

Paskui primygtinai, aistringai, gal net prieraišiai ėmė kalbinti kažkokį subjektą, šlapiais nukreiptais batais mindžikuojantį prie durų; pamatęs, kaip jis žvilgčioja į barą, į pilstomus stikliukus, į butelius, mostelėjo jam ir nuėjo atnešti dvi taures.

Spalvotas vitražas su pajūrio atributais — bure, šturvalu, kompasu, kriauklėmis, žuvies ar moters pavidalais — nesuprasi, į ką abejingu žvilgsniu įsispoksojęs atsitokėjo. Vėliau prisiminė, kad alkūne remiasi į barą; dviem pirštais stumdydamas taurelę, pasakė:

— Mano brolis išvažiavo.

Tačiau jo balsą nustelbė čaiži muzika, šviesos plykstelėjimai, moters ranka palietė petį, ir jis pamatė baltus dantis, lūpas, auskarus, nuogus pečius, turbūt užgesino cigaretę ir nuėjo su ja šokti. Paskui vėl gėrė, vėl, matyt, kalbėjo apie brolį. Kažkur dar buvo židinys, liepsna, kailiais nukabinėtos sienos, medinė nukryžiuotojo skulptūra, daug liaudies meistrų darbų, žemas stalas, ir ten, žinoma, gėrė.

Kitą dieną vienas pažįstamas, pavarde Anykštėnas, prisipažino matęs jį “Neringoj”, kitas — “Dainavoj”. “Tu ten neprastai atrodei, priėjai prie fontanėlio, išsigriebei iš dugno keletą akmenėlių ir kriauklių, o kai atskubėjo budintysis, davei jam dvidešimt penkis rublius. Dar paklausei labai griežtai: “Iš kur esi? Iš Užpelkių? Turbūt Smetonos laikų karininkas? Ar Vygando nepažinojai? Dabar jis tavo metų būtų. O Maišto nepažinojai? O Bernardo?” Šitaip bešūkaliojantį Anykštėnas jį išvedęs pro duris. Kitas pažįstamas sakė matęs jį prastoj kavinukėj, ten rodęs kriaukles, visus vaišinęs degtine ir siūlęs užkąsti žuvele, kurią, matyt, išgriebęs iš kokio akvariumo — visi leipo juokais, visi jau buvę girti.

Tą vakarą jis sutiko keletą buvusių draugų, liūdnų vakaro sugėrovų — karščiuojančiomis akimis, prikimusiais balsais, nuo nikotino parudusiais pirštais.

Dar gėrė stoties restorane su vyriškiu, vilkinčiu pernelyg elegantišką kostiumą, tas buvo pabrėžtinai tvarkingai apsirengęs — balti marškiniai, nepriekaištingas kaklaraištis, vis dairėsi į šalis, skubinosi užsakyti valgius ir kvietė oficiantą, sekiojo jį akimis, kai ant jų stalo jau nieko nebestigo.

— Eršketą užsakyk, eršketą! — šūkaliojo Juozas. — Ji mėgo eršketus su majonezu, krienais.

— Kas ji? — pasiteiravo sugėrovas.

— Stela. Mes čia dažnai ateidavome su Stela. Matai, kaip čia viskas įrengta? Kaip vagone — kėdės, staliukai, pertvaros, ir vis dunda, dunda. Mums atrodydavo, kad mes kažkur važiuojame. Būtume nė nenustebę, jeigu, oficiantui užsirašius užsakymą ir imant nuo staliuko meniu, per garsiakalbį staiga būtų paskelbtas pavadinimas kokios stotelės, kurioje mes turime lipti. Girdi? Ir dabar pranešinėja...

... Klausyk... Traukinys išvyksta iš trečio kelio ketvirto perono... Keleivius prašome... Taigi — mums atrodydavo, kad ir mes važiuosime... Čia toks stiprus būdavo laikinumo, nepastovumo jausmas... Supranti? Čia visa gaubė neaiški praradimo gėla. Mes abu žinojom, kad išsiskirsime. Supranti? Štai kodėl čia ateidavom. Apgirtęs aš jai deklamuodavau: “Sous le pont Mirabeau coule la Seine et nos amours”... Čia visa turėdavo mums tapti brangu ir sava, reikšminga, netgi tas oficiantas, — tai, kaip jis mosteli servetėle, kaip stato taures. Bet ir tai mūsų nesuartindavo. Ji labai norėdavo, kad visi jai rodytų pagarbą, vis dėl ko nors imdavo širsti. Vis kas nors jai būdavo negerai, kas nors įžeisdavo. Tyli, ir baigta. Klausk neklausęs, nepaaiškins. Su niekuo ji nemokėdavo palaikyti kalbos — visur, prie kokio stalo mes atsisėsdavom, prie kokių žmonių, visur įsiviešpataudavo slogi įtampa... — Juozas šnekėjo su pauzėmis, žvilgčiodamas į vyriškį, kuris vis dairėsi po salę, lyg ko bijotų ar ketintų sprukti. Jie sušveitė kelias porcijas eršketo, paskui buvo atneštas viščiukas, “tabaka”, kurį Juozas ilgai uostinėjo. — Tada maniau, — vis šnekėjo jis, — kad šitos moters niekad negalėsiu užmiršti, kad deginte degins prisiminimai, vos tik atsidursiu ten, kur su ja buvom. O dabar ji man visiškai ne galvoj. Bjauru ir prisiminti. Ji man nepadovanojo nė vienos šviesios valandėlės. Supranti? Nė vienos! Tai baisu. O jeigu aš... Na kaip tau čia paaiškinti, — poetas ne poetas, menininkas ne menininkas, bet jeigu man labai reikia grožio. Ir gėrio. O su ja... Nė vienos gražios valandėlės nebuvo. Tai nusikaltimas. — Nuo šio žodžio pašnekovas krūptelėjo. — Ten šalta, niūru, beviltiška, visa išdraskyta melo, klastos, nieko ten tikro nėr. Aš jos negalėjau mylėti, supranti? O ji manęs. Štai kodėl. Ji neturėjo nieko, kuo papirktų, žavėtų, nors buvo gera. Savaip gera.

Jau tada, kai prisiminiau, jau tada... Visą laiką nedavė ramybės, graužė mintis... klausimas: ką tu iš šios meilės prisiminsi? Ką ji tau paliks gero, gražaus, jeigu tau pasiūlytų ją apdainuoti eilėm... aprašyti, ką tu apie ją parašytumei? Vien pasidygėjimas, apmaudas, neviltis. Argi tokia turi būti meilė? Aš buvau tikras romantikas, supranti. Aš ir dabar galvoju kaip gimnazistas: tikra meilė negali pakęsti nieko, kas žema, menka, klastinga. Jos būtiniausios savybės, — kėlė balsą Juozas, nė nepastebėdamas, kad pašnekovas stojasi, nori sprukti, ir, ko gero, pro virtuvės duris, nes restorano tarpdury pasirodę uniformuoti vyrai artinosi prie jų staliuko. — Jos būtiniausios savybės... — laikė pašnekovą už rankos. — Sėdėk... būtiniausios jos savybės... atributai, ar kaip... sėdėk... grožis, siekimas kažko tobulo. Jeigu meilė nenori prasiveržti eilėm, nenori dainuoti... — pakiliai, pasiduodamas į pašnekovą, liejosi Juozas, bet buvo griežtu balsu pertrauktas:

— Jeigu su dainom, gal dar palauksime... Dokumentus! Rausdamasis kišenėse, Juozas nustebo — kaip pabalo jo elegantiškasis pašnekovas, pamanė, kad jam bloga, bet vienas pareigūnas pasakė:

— Taip šitas... — Jiems tolstant, dar spėjo išgirsti: — Alimentininkas... Jau treji metai slapstosi.

Už valgiais apkrauto stalo, kurį su neslepiamu priešiškumu nužvelgė pareigūnai, Juozas liko vienas.

— Še, kad nori, — pratarė prisiartinusiam oficiantui.

— Būna visko, — ir, išsitraukęs bloknotėlį, skubiai žvilgčiodamas į valgius, ėmė rašyti. Juozą apstulbino tas skubotumas, o dar labiau — sąskaitoje parašyta suma...

Paskui kurį laiką sėdėjo stoties laukiamajame, paniręs į savo mintis, ūkčiojant garvežiams ir verčiant iš kaminų tumulus dūmų, žiūrėjo į zujančius žmones, kurie tampė ryšulius, lagaminus, ir į jo mintis vis įsikirsdavo garsus ir čaižus moters balsas: traukinys išvyksta... į Alytų... Kaišiadoris (kaip ji kirčiuoja, kaip ji taria žodžius!), Druskininkus... Brolis galėjo važiuoti traukiniu, būtume dar pasišnekėję, ten, viršuje, yra visą naktį veikiantis bufetas. Žiūrėjo į keleivių nešulius; jam pasirodė, kad lagaminas stovi ir prie jo kojų... “Aš čia!” — staiga netoliese išgirdo jauną moters balsą, primenantį Stelos. Prisnūdo. Vėl tikrino jo dokumentus. Paskui jis vėl žiūrėjo į žmones, jaunus, senus, snūduriuojančius ant suolų. Staiga nei iš šio, nei iš to šovė mintis — aš rašysiu! — ir ėmė juos stebėti dar atidžiau, su tam tikru suinteresuotumu, įsitikinęs, kad visa, ką jis pastebi, kada nors pravers kokiai apybraižai ar... Štai tas pilkas jauno vyriškio veidas, ta skara apsimuturiavusi moteris, besišildanti prie krosnies su ketaus durelėmis, jos veltiniai, rausva gėlėta skarute mergaitė, tupinėjanti jai prie kojų ir knebinėjanti ryšulį, besivarstančios durys, laikrodis, rėžiantis šalčiu juodo, balto, pilko ir raudono marmuro sienos rudumas; pūškuoją už lango garvežiai — aš rašysiu! — visa buvo kupina didžios prasmės, glaudžiai siejosi. Veidai, garsai, gestai — visa, ką jis pamato, kas čia vyksta, tarsi papildo vieni kitus, paryškina vieną kokią pagrindinę mintį, spiečiasi apie tą patį, bet apie ką, negalėjo suprasti...

Paskui — kadangi dar turėjo pinigų, kuriuos buvo gavęs už istorinių apybraižų knygutę (kai parodė broliui, šis pavartė ir padėjo ant stalo tepaklausęs, kiek už ją užmokėjo. Jo supratimu, užmokėta buvo mažai: “Aš per savaitę tiek uždirbu”), kopė į bufetą, vėl gėrė ir vėl pagalvojo: galėjome čia ateiti kartu, būtų išvažiavęs traukiniu.

Paskui vėl susitiko keletą pažįstamų, apgautų, žmonų paliktų, praradusių tarnybas, nusivylusių, pasipiktinusių, grūmojančių, — jų sprendimai buvo kategoriški, maksimalistiški, visi jie ką nors be galo niekino, ko neapkentė. Vienas uošvių, kitas draugo, seserų, brolio, visos giminės, trečias kokio viršininko, įstaigos, viso gyvenimo, santvarkos... Vienam tas pa... kitam... Ir jie skėsčiojo rankomis, traukė pečiais, spoksojo į šviesų čaižomą prieblandą, į taures, graibstėsi cigarečių...

Viktoras... Po kurio laiko jis vėl atsidūrė mieste. Dirbdamas ūkyje vairuotoju, Juozo prikalbėtas, Viktoras vargais negalais baigė vidurinę.

Ankstų birželio rytą Viktoras pasibeldė į Juozo duris. Kaip džiugiai kaukšėjo žingsniai miesto grindiniu, kai jie ėjo į institutą, kur Viktoras nešė dokumentus. Žengė pro turgelį, kur moterys pardavinėjo ankstyvąsias daržoves, svogūnus, ridikėlius, pro duonos kepyklą, pro rasotus aikščių gėlynus. Juozas uždėjo Viktorui ant peties ranką, vis žvilgčiojo į jo ūsiukus, į veidą, nusėtą smulkučiais spuogeliais, į giliai įdubusias, kiek sutrikusias akis.

— Dabar visa bus gerai, pamatysi, — sakė linkčiodamas pažįstamiems į kairę ir į dešinę: tegu jie žino, kad jis turi brolį, ir dar kokį! Tegu Viktoras mato, koks Juozas čia reikalingas!

Juozas mostelėjo į angelą, stovintį ant aukšto akmeninio stulpo, jis tarsi skėtė savo sparnais bundantį miestą, — su juo budo ir nauja viltis. Viktoras gyvens čia, tačiau taip skaudžiai kaip anksčiau Viktoro dabar jam nebereikėjo; jie praėjo pro studentų bendrabučius, pro observatoriją, šunyną, pro medicinos fakultetą, pro namą, aptvertą aukšta vielų tvora, — jame gyveno profesorius. Ėmė apie jį pasakoti. Tačiau Viktoras nesiklausė: jis neturėjo čia savo stabų.

— Galėsi čia užsiimti, kuo tik panorėsi, — vėl prašneko Juozas. — Pamatysi, kaip tau patiks.

Tačiau Viktoro dėmesį patraukdavo nei šis, nei tas: koks senis, nešantis iš turgaus dalgį, ruberoido ritiniais pakrautos mašinos, koks kur gatvės kampe burzgiantis motociklas.

— Žiūrėk, koks sijonas, kaip ji eina lyg supančiota!..

Muziejuje Viktoras paikai klausinėjo: kam šitas? O čia kas, ką? Žiūrėk, kaip padaryta... iš kokio medžio... Šituo ką matuodavo? Kam čia? Viktorą domino praktinė daiktų paskirtis — kaip, iš ko padaryta, jis nejautė slėpiningo senovės dvelksmo: abejingai praėjo pro alkavietės pelenus, pro sutrūkinėjusią šešiolikto amžiaus geldą, kultuves, piestas, lovius ir kitokius baudžiauninkų buities rykus. Išvydęs pažertus ant smėlio pinigus, paklausė:

— Ar tikri? Auksiniai, ką? — Ir jo akys blykstelėjo. Tačiau, kai jie atsidūrė instituto kieme, Viktoras vėl suabejojo. Atsisėdo ant akmeninės tvoros, pakėlė sutrikusias akis į sieną, stebėjo šviesia plona suknele merginą, kuri lengvu žingsneliu prilėkė prie ką tik sustojusio troleibuso.

— Kaip? — paklausė Juozas...

— Kad... nn, nežinau... ė...

Sutrikęs, nesiryždamas ar nežinodamas, ką sakyti, Viktoras kaip išsigelbėjimo griebdavosi tų negrabių, Juozui grasių kaimiškai neryžtingų garsų; kone kiekvieną sakinį dažniausiai pradėdavo žodeliu “kad” arba “nu”. Jo mintys panikiškai kriko į šalis. Tačiau, kai Juozas pasisveikino su vienu pažįstamu dėstytoju, Viktoras pagyvėjo:

— Kas jis? Oho, koks portfelis? O batai? Tu matei?

— Portfelis kaip portfelis, — apmaudžiai numojo Juozas. Viktoras baimingai dairėsi į šalis, jis viską matė, tik ne tai, ką reikia, tos neįlipusios, kažkur vėluojančios merginos nekantravimas buvo jo nekantravimas.

— Gal ji kur vėluoja... — pratarė Viktoras. Kažkoks bejėgiškumas žvelgė iš mažų giliai įdubusių akių — šį kartą Juozas jau bodėjosi broliu.

Viktoras įstojo, mokėsi iki pavasario sesijos. Apsirengęs languotu švarku, storapadžiais batais, jis ateidavo į institutą ne tiek mokytis, kiek, kaip pats sakydavo, pasižvalgyti. Toks jis kartą sukaliojosi instituto koridoriuje tarp studentų, laukiančių, kol pakvies egzaminui, ir paskubomis vartančių užrašus bei vadovėlius. Viktoras stabčiojo čia prie vieno, čia prie kito...

— Še, parūkysi, — atkišo vienam BT pakelį, spragteldamas į galą pirštu. Kai šis papurtė galvą, nusijuokė: — Gal manai šimtą metų gyventi. Negyvensi, dabar ne tie laikai, — tarė filosofiškai ir kažkokiu sutrikusiu, bejėgiu žvilgsniu apvedė ant sienos pakabintų profesorių portretus. — Kalk, kalk, gal akademiku tapsi ar ministru. Tai, žiūrėk, ir manęs neužmiršk. Neužmiršk, — tarė Vaciukui, kuris kupinomis siaubo akimis spoksojo į duris. — Prasti mes žmonės, ar ne, Vaciuk? — sudavė sunkia ranka Vaciukui per petį. — Ech! Kad tik pinigų būtų! Eiliniai... O čia jie veržiasi į mokslininkus, į viršininkus, o kiekgi šitie mokslininkai gaus, jeigu kas pasakytų? Aš šiandien pat galiu daugiau uždirbti.

Viktoras šaipėsi iš jų visų ir iš Vaciuko, jis jau bandė apsiprasti su eilinio žmogaus role, mėgavosi ja kaip pasirinkta savo noru, norėjo visiems įpiršti, kad vadovaujasi kur kas blaivesniu protu nei jie. Tai žadino apmaudą.

— Einam, Vaciuk, einam nuo šitų kalikų, jie visiškai nusibaigs, — ragino kažkur Vaciuką. — Ir tu čia kažkokią knygą atsitempei? Utgi! — pakėlė dviem pirštais paimtą iš Vaciuko knygą, tačiau niekas į jį nežiūrėjo. Ta primygtinai brukama visiems pasirinkta laisvė buvo tik poza, po ja spengė nepasitikėjimas. Tai Juozas nujautė. Viktoras bijojo, kad egzaminų vis vien neišlaikys, todėl neverta nė pradėti terliotis... kiekgi uždirbsi baigęs...

Sykį Juozas užsipuolė Viktorą: ką tu čia vaizduoji, ko tu čia dabar šaipais!? Jis nė nepastebėjo, kaip staigiai Viktoras nusigręžė ir giliai įdubusios daltoniko akys pasruvo ašarom. Beje, daug ko Juozas nepastebėjo. Jis net negirdėjo, jog ne kartą telefono ragelyje skambantis brolio balsas tarsi kabinosi į jį, ieškojo prieglobsčio, paramos, užtarimo, kažko teiravosi, lūkuriavo. “Ko jis, po velniais, nori, — neištvėrė kartą Juozas. — Aiškinau, sakiau, taip daryk, taip, o jis stypčioja, žvalgydamasis į šalis, lemena: tai kad... gal — ir šnirpščioja nosimi”. Sykį išgirdęs, kaip kitame telefono gale brolis retkarčiais šnirpšteli nosim, neiškentė: “Žinai ką, laikas tau išmokti kalbėti žmoniškai, ko ten šnirpščioji kaip suvedžiota merga!”

Šiurkštokas, žemas, sužvarbęs brolio balsas pripildydavo knygomis užverstą Juozo kambarį gėlos, rudeninių darganų, čaižios muzikinių automatų muzikos, šokių salių spūsties, kamšaties, stumdymosi ir skaudaus netikėtumo — to, kuo Juozas ne taip seniai gyveno pats, ir dabar nenorėjo nė prisiminti. Tarp jų kalbos nebebuvo.

— Ką veiki?

— A, aš čia su tokiais chebrantais...

— Kaip sekasi?

— Nieko, neblogai.

— Užsuk kada.

— Tai kad...

Tas šnekos negrabumas, atsidūsėjimai, nutylėjimai, mikčiojimai, trūkčiojantis sužvarbęs balsas, delsimas, kai žodžius reikia traukte traukti, Juozą tiesiog siutino. Kviečiamas Viktoras spyriodavosi, klausiamas išsisukinėdavo, sutiktas gatvėje gręždavo žvilgsnį į šalį, šnekėdavo, bejėgiškomis akimis nulydėdamas praeivius. Kartais prisispyręs jis bandydavo iš brolio ką nors išgauti, prašnekdavo įsakmiu tonu, nuo kurio brolis dar labiau susigūždavo arba tapdavo familiariai draugiškas, kad užglaistytų nejaukų įspūdį, tapšnodavo broliui per petį, atseit nenusimink, viskas bus gerai, aukščiau nosį...

Pavasarį Viktorą pašaukė į armiją, po kurios grįžo į kaimą.

Tačiau dar ilgai Juozo ausyse skambėjo padrikos, įvairiomis progomis Viktoro pasakytų žodžių nuotrupos, tas “Nežinau... tai kad... Tu visiškai kitaip į viską žiūri nei visi... Mes ten, kaime, nesuprantame, ko tu nori... Mokeisi, mokeisi, o ką gauni”.

— Žinai ką, — pasakė Viktoras, kai išlydėdamas Juozas ėmė įkalbinėti, kad atitarnavęs grįžtų į institutą, — tu geriau žiūrėk savęs. Ne, — papurtė jis galvą, — aš negrįšiu. Man čia nepatinka... Ir žmonės čia kažkokie... Tik savęs težiūri...

Taip, pagalvojo Juozas, ten visa paprasčiau. Ten, tose mechaninėse, tarp savų, kasdieniniame darbe, jis niekad nesijaus nuo ko atitrūkęs, vienišas, nereikalingas, o tai svarbiausia.

— Atvirai sakant, — staiga pratarė Juozas, — aš ir pats nebežinau, ar gerai tu darai, ar ne. Bet dabar man atrodo, kad ten iš tikro būtumei laimingesnis. Žinai ką, — uždėjo ranką broliui ant peties, — aš tau net pavydžiu. Tikrai. Tu teisus. Ne kažin ką aš čia turiu. Iki šiol tikrai ne kažin ką, o toliau... toliau nežinau, toliau turėtų būti geriau. Na, lik sveikas. Neužmiršk. Rašyk.

Bet brolis rašė tik pirmaisiais tarnybos mėnesiais...

[7]

Štai ties kuria akimirka telkiasi Juozo jausmai. Po trejeto metų, kai grįžęs iš armijos Viktoras užsuko pas brolį, Juozas jau nieko iš jo nebereikalavo, ir tai, kas kitados tvyrojo tarp jų, kas aną vakarą daužėsi į langą drėgnais vėjo šuorais, atlėkusiais iš vaikystės pušynų, kas stingdė jų abiejų mintis, darė juos svetimus, kas lyg skurdas badė akis, buvo jau atlyžę. Jie ramiai papusryčiavo jaukiame, ką tik naujais baldais apstatytame Juozo bute, dėdė pasišnekėjo su penkerių metų Mindaugėliu. Viktoras pasakė Juozui, kad jo pati nieko, gera, šitaip jis pagaliau nusprendė ilgai stebėjęs, kaip Vlada ruošia valgius. Apžiūrėjo Juozo kabinetą, kilimus, šerno kailį. Nieko nebereikėjo piršti Viktorui, įrodinėti, dangstyti, šįkart jaunasis skeptikas nusprendė, kad Juozas dabar gyvena gerai, nieko, su laiku, žinoma, dar labiau prasigyvens, visi dabar čiumpa, ką tik gali nutverti, snausti nereikia. Šitaip nusprendę, jie vėl patraukė į institutą atsiimti dokumentų.

Diena buvo alsi, nors vėjuota, ir vėjas siūbčiojo asfaltuotame instituto kieme augančias liepas, taršė šakas. Užkopė akmeniniais laiptais, perėjo visais koridoriais, pro kampe po laikrodžiu mezgančią sargę, pro profesorių portretus, kur kitados Juozas aprėkė brolį, puikuojantį naujais batais, švarku... nežinia kuo. Visos instituto kertės buvo išmirusios; kas išvažiavo talkininkauti į ūkius, kas atostogavo, tik kampe prie apvalaus stalo, pasidėjusi šalimais ramentus, sėdėjo luoša chemijos laborantė. Visas šios dienos vėsumas buvo susitelkęs jos akyse. Kitados Juozas būtų pasakęs, kad tyriausias vienatvės šaltis žvelgia iš tų akių, tačiau dabar jau žinojo, kaip ši moteris limpa prie vyrų: kartą viename išgėrime šie net trauktis nebežinojo kur, — ji puldinėjo prie visų it paklaikus, plūdosi; kokios buvo jos akys! Dabar žinojo, kas jai buvo tos kolbelės su šnypščiančiu, putojančiu, nuo mažiausio aktyvios medžiagos krislelio griausmingai reaguojančiu skysčiu, buvo aišku, kaip ji kilnojo, lietė tas kolbas; tyrinėjo prieš šviesą, klijavo ant jų popierėlius, kaišiojo į angeles. Stropi, uoli, pedantiškai viską užsirašinėjanti, ji, būdavo, išplėstomis šnervėmis uostinėja klijų ir chemikalų kvapais persunktą orą, zuja iš kampo į kampą. Tačiau dabar ten veikti nebuvo kas, ten ant stalų, ant indelių guli dulkės, o saulė ir vėjo taršomos liepos kviečia šalin iš šios gūdžios tylumos, vėsumo. Pernelyg nejauki buvo tyla ištuštėjusiuose koridoriuose — be įprastinio šurmulio, be negyvosios materijos bylos, atomų almėjimo ir bruzdesio; vienam tokios tylos neįmanoma klausytis, ji tampa grėsminga. Kuprelė regėjo vandenis, paplūdimius, ji abejingai pasisveikino su Juozu, tačiau iki pat durų lydėjo jo brolį kareivį...

— Nieko nepadarysi, reikia, — pasakė brolis, kišdamasis į kareiviško švarko kišenę išsipūtusią piniginę su dokumentais. — Reikia ir jiems padėti. Motina nebestipri, sena, ir Konstantienei, ir Vizgirdoms.

— Žinoma, — pritarė užsigalvojęs Juozas, akimis nulydėdamas koridoriumi tolstančią kuprelę.

— Ko tu į ją taip žiūri? — paklausė Viktoras.

— Nieko, — šyptelėjo Juozas, paimdamas cigaretę.

Kuprelė, kuri mėgo šildytis prie svetimų židinių, kurią ne kartą yra matęs godžiai žiūrinčią į ugnį, nutviekstą dulsvo iliuminacinio raudonio, rūkančią, lunatikės ranka gesinančią cigaretę, girtą, blevyzgojančią, paklaikusiomis akimis puldinėjančią prie vyrų, — kuprelė taip ir pasiliko čia su savo kolbomis, mineralais, su pavydžiu, deginančiu nuodingų chemikalų kuždesiu, net šitokią dieną ji neturi kur dingti, o jos bendradarbės vaikšto kur laukais, klykauja paplūdimy, mylisi, ir vėjas plevena jų sukneles. Staiga jam toptelėjo: Stela... Stela irgi neištekės. Juk ir jo praeities luošumas tolo šiais koridoriais, pro skaityklą, pro dekanatą, bildėjo laiptais pro mezgančią sargę, pasiekdamas tolimiausias pastato kertes, rūsius, apdulkėjusias knygomis užverstas saugyklas, kur jis ne kartą yra karstęsis, ieškodamas reto leidinio, jis žadino Stelos žingsnių garsus — kažkur čia slapstėsi, tebegyveno jo paties būtybės dalelė, kenčianti, išsižadėta, užmiršta.

— Tu nežinai, kaip man čia buvo sunku pirmaisiais metais, — prisipažino Juozas, godžiai traukdamas cigaretę...

Kuprelei nutolus koridoriumi, jie patraukė gatve. Pažįstamas barzdotas dailininkas mostelėjo Juozui:

— Matai?.. Freska! — Jis rodė į bažnyčios fasado viršų. — Koks skaistus tos moters drabužių raudonis, o kūdikėlis ant rankų! Kaip gyvas! Ir nuo šešiolikto amžiaus! Po tinku!.. Kažkoks caro satrapas ją užmūrijo, palaidojo... Niekur! — vis labiau audrinosi jis. — Niekur motinai su kūdikiu vietos nėra! Dėl to, kad šventas. Tai ko iš mūsų, nešventų, norėti?! Bet mes atradom...

Juozas pasiskubino atsisveikinti.

Netrukus jie išėjo į užmiestį, į laukus, prie balstančių avižų ir miežių lopelių. Ir pamiškėse oras tavaravo, lydėsi, bet jame lydėsi nebe dervos tvaikas, o viržių, smalingų pušynų, sakų kvapas — jį nešė siūbčiojąs iš pamiškių vėjas. Seklumoj priešais prieplauką ūkavo baltas garlaiviukas, versdamas juodus dūmus. Pakrantėse meškeriojo vaikiščiai, kiti karstėsi medžiais, klykė vandeny, o anapus upės, kalvomis, kopė daugiaaukščiai namai, kurių dar nebuvo, kai Juozas čia atvažiavo mokytis — ten kitados kerojo pušys ir ąžuolai. Ir staiga, bežiūrint į ūkaujantį garlaiviuką, į stovinčius ant prieplaukos tiltelio žmones, jį nusmelkė ilgesys, ne, tai buvo skausmas. Dangus tarsi sukietėjo, pabalo. Kliudęs pajuodusį prieplaukos tiltelį, žvilgsnis apsistojo ties prasivėrusiais vandenų plotais, į kuriuos siūbčiojo laukų vėjas, kur ūkavo garlaiviukas. Vieną pavakarį čia stovėjo Stela, dažnai jis čia atvažiuoja su savo berniuku, jo rankos slysta metaliniais turėklais, kai leidžiasi laiptais prie laukiančio garlaiviuko. Visko neišsakysi, Viktoras nesupras. Todėl Juozas tylėjo.

Jie susėdo išskrudusiame dirvonėlyje prie karklų. Brolis nusiavė batus, nusiplėšė nuo kojų sušutusius autus, pamasažavo pirštus, perėjo smėlėta pakrante...

Kažkur bumbsėjo sviedinys, virš dirvonėlio pleveno drugiai, ant smėlio kaitinosi begalė žmonių, sugulusių, sėdinčių, pliekiančių kortomis, geriančių drungnus gėrimus, besitaškančių vandeny, stoviniuojančių; kas nors vis atsidurdavo už raudonomis plūdėmis pažymėtos ribos, ir tada iš gelbėjimo valtelės per stiprintuvą pasigirsdavo perspėjimas, ir, rodės, ne muzika, o karštis sklido iš pilkšvų garsiakalbių, kabančių ant stulpų.

— Jajum, kaip karšta, — pasakė brolis. — Tu baltas kaip sūris, — nužvelgė Juozą.

Laibakojis, liesas, įtraukęs galvą, plačiom juodom kelnaitėm brolis gūrino prieky, klaipydamas smėlio deginamas pėdas. Ir tada Juozas pamatė, kad kairiosios Viktoro blauzdos venos išsiplėtusios, išsišovusios mazgais, o ant rankos ištatuiruotas suomiškas peilis, jį apsivijusi gyvatė, uosto vardas, Svetlana, data, žodis — “navečno”.

— O čia kas? — nusistebėjo Juozas, paimdamas brolio ranką.

— A... — brolis markstėsi nuo blyksinčios ant bangelių šviesos. Link jų skubiai yrėsi gelbėjimo valtis, yrėsi ten, kur spietėsi būrelis žmonių. — Kažkas nuskendo, — sužiuro jis į tą pusę.

Pro juos, klupdama smėlyje, pralėkė moteris gėlėta suknute. Ji šaukė bėgdama, ji tiesė tenai rankas. Paplūdimys akimoju ištuštėjo, visi siūbtelėjo ten, kur priplaukė valtis ir kur baltu chalatu moteris paėmė iš gelbėtojų berniūkštį. Paguldė ant dirvonėlio, darė dirbtinį kvėpavimą, masažavo, jo veidas buvo baltas, trenkė šalčiu, iš pravertos burnos tekėjo drumstas vanduo, tysojo dumbliai; kažkam pasidarė bloga. Gydytoja pravėrė vaiko voką — į ją pažvelgė šalta negyva akis, po kiek laiko jį uždengė brezentu, paguldė ant neštuvų, ir visi juos dar lydėjo pakrante.

Iš garsiakalbių sklido muzika, į valčių šoną teliūskavo vanduo, kažkur bumbsėjo atmušamas kamuolys: netrukus vėl čia įsiviešpatavo įprastiniai paplūdimio garsai — vaikai rankiojo kiaukutus, lipdė smėlio pilis, taškėsi drumstam vandeny. Seklumėlėje prie prieplaukos tiltelio ūkčiojo, versdamas dūmų tumulus, baltas garlaiviukas, toks šventiškai vienišas plačios upės vandenų plynumoj. Ir tada Juozas papasakojo, kad ten, šokdamas nuo tiltelio, užsimušė jo draugas. Pirmakursis, jie kartu sėdėdavo. Juozas jaučiasi kaltas dėl jo mirties. Jis šokęs pirmas, manęs, kad čia gilu, jeigu net garlaivis priplaukia, o pasirodo... Jis irgi vos neatsitrenkęs į akmenį. Vos iškilęs ėmė moti ir šaukti draugams — nešokite, tačiau Rimvydas jau lėkė tilteliu neišgirdęs, jis buvo greičiausias kurse, ką tik grįžęs iš armijos.

— Aš kaltas dėl jo mirties, — atsiduso Juozas.

— Betgi galėjai užsimušti ir tu, — pasakė Viktoras.

— Daug kas galėjo būti, — Juozas žiūrėjo į plynus raibuliuojančius saulėje rugpjūčio vandenis — juos šiaušė iš laukų platumos, iš baltų rugienojų užklydęs vėjas.

— Todėl, kad ženklų neįrengia. Nežinia, kur seklumos, kur duburiai, kur gali patekti į sūkurį... — išgirdo balsą šalimais.

— Ir nuėjo jauna gyvybė perniek, — pasakė putlus vyriškis. — O tėvams koks skausmas.

— Aš pažįstu jo motiną, ji išsiskyrusi, — šnekėjo neregėtai liesa moteris, taisydamasi juodus didžiulius akinius.

... Kodėl jis visa tai dabar prisimena taip ryškiai? Kodėl? Tas garlaiviukas dažnai patraukdavo Juozo akis. Tada nuskendo jo draugas, jie atplaukė garlaiviuku į paplūdimį; jis ūkaudavo miesto prieplaukoje, gerai regimoje iš aukšto skaityklos balkono, į kurį, atitrūkęs nuo knygos, Juozas išeidavo parūkyti.

... Jau surūkė bent kelias cigaretes, parymojo ant karšto betono turėklų, galima vėl sėsti prie knygos, nuo kurios taip nenoriai atitrūkdavo jo mintys... Praeis pro mergaitę, stovinčią balkone veidu į prieplauką; jos šviesią suknutę plevena vėjas — lyg ji stovėtų laivo denyje — rankos tarsi užlaužtos ant galvos... Praeis pro tą neryškų, grakštaus ilgesio, švelnaus atsidavimo, meilės siluetą — o gal slaptos vienatvės ir nekantrumo? — ir galima vėl sėsti prie knygos; visa tai, ir tas siluetas, plazdantis vėjyje, nuplevens kur į devyniolikto amžiaus Bazelį ar Getingeną, jaunu, grakščiu švelnumu apgaubs kokio asketiško mąstytojo veidą, užmirštą, vienišą, nesuprastą. Nuplevens virš šlamančių balandžių sparnų, purptelėjusių vakarėjančioj Venecijos aikštėj nuo postamento, ir saulėlaidos spinduliai galbūt nebeprasimuš pro aukštus apmirusių akmeninių namų tarpeklius; sūri jūros banga suduš į uolą, ją sudrebindama, užtikš ant tavo mėgstamiausio mąstytojo veido, siūbtels, blykstels amžinumo viltis, skaudžiai kaip neišsakomas praradimas... Smulkučiai, kiek ambicingi balandžių žingsneliai, jų galvelės dar pakreiptos, dar jie nori lesti. Neišsigąskit, jeigu liesa juodai apsirengusi senutė, nebeatskiriamas tokių aikščių atributas, jums tiesia ranką, leskite, nieko čia baugaus nėra. Tai tik mūsų vaizduotės kūriniai: tos aikštės seniai ištuštėjo, laikas nušniokštė kaip banga, ištikšdama siautulingom, gaiviom jų, didžiųjų, įkvėptųjų, pašauktųjų, mintim — kaip jis juos mylėjo, kaip atidžiai skaitė jų raštus, jų laiškus, prisipažinimus, kokiomis akimis žiūrėjo į jų portretus, kaip jį aitrino jų žodžiai... Tie įkvėpimo protrūkiai, praregėjimo akimirkos, grožio švystelėjimai — jam buvo kaip viltis, kaip pažadas, kaip aukštumos, kurias jis žūt būt turi įveikti.

... Bet vėlgi klausiame: kodėl ta diena, tas laivas, ūkčiojantis upės vagoj, atveriantis vėjuotas platybes?.. Nejaugi nelemtoji draugo mirtis kaip kažkas fatališka tiek laiko slapstėsi jo pasąmonėj, iš atsitiktinių detalių lipdė savo mozaikinį pavidalą, traukė savęsp kaip magnetas, savaip grupavo, kaustė jo būtybę?.. Nejaugi tik tai slypėjo už to garlaiviuko, slypėjo — kaip nutrūkusiam sakiny, perkeltine prasme dvelktelėjusiam žody slypi potekstinė mintis, tikroji sakinio esmė, gyvybė, kraujas, alsavimas, dusinamas frazės sunkumo, logikos, sintaksės formų, kaip kartais luošame kūne dūsta gyvybė (jis vėl pagalvojo — kuprelė...). Jis puikiai suprato, kad visa, kas buvo iki šiol, dabar, šią akimirką, smelkėsi kaip magiška nesuvokta galia, slepianti savo norus, būgštavimus, ketinimus, viltis, skausmą, ir bet kokia iš praeities prikelta detalė prisipildydavo dabartim. Tai buvo ėjimas, smelkimasis, noras apreikšti. Kur ta galia, tas dvasingumas ką paliesdavo, tenai atgydavo kažkas gyva, slėpininga.

Tas išskrudęs paplūdimio dirvonas ties staigiu upės posūkiu, persirengimo būdelių ryškumas, sviedinio dunksėjimas, palei upę einantis keliukas, kuriuo dulkėjo brezentu dengtos mašinos, vėjas, siūbčiojąs nuo baltuojančios rugių kalvos, saulė, jau slystanti vakarop į pievų rūką, ir vėliau, vakare, jos didžiulis atvėsęs diskas, mėnulio diskas, šmėstelėjęs viršum vienišo gluosnio varpomis, rugiagėlėmis ir kūkaliais šiugždančiame rugių lauke — per jį ėjo jie į stotį — visos tos detalės norėjo spiestis dar apie kažką, bet apie ką? Kvietė kažkur toliau, bet kur? Viktoras išsitraukia piniginę, rodo nuotraukas.

— Kaip tau šita? O šita? Generolo duktė... Labai nenorėjo, kad išvažiuočiau. Ji, jos tėvas ir motina. Aš pas juos dažnai ateidavau, kada tik užsigeisdavau — išleisdavo uvalnenijon, kiti kareiviai pykti pradėjo.

— O čia kas? — Juozas tik dabar pamato randą ties kairiuoju petim.

— Buvau susižeidęs. Peiliuku grybštelėjo.

— Tikriausiai ne sargyboje?

— Ne, žinoma, mes ten — aijackau. Ten mergos pačios per tvorą lipa. — Susinėręs ant krūtinės rankas, Viktoras žiūri į upę — vanduo tykus, švelnus srūva pro jų kojas. — Tu, Juozai, matai, dar nežinojai, koks gyvenimas. O uoste kas dėdavosi. Vakarais, būdavo, kai pasiunčia budėti. Ten tokie barakėliai, tai tuose barakėliuose... Būdavo, su sargu susitariam... pastatom vynelio... Aš budėjau prie kalinių, ten yra ir moterų... Stovi, būdavo, bokštely, saulė taip spigina, stepė aplink, stebi, kaip jos siuva po kiemą, o kita, žiūrėk, šūktels: “Ei, saldatik, spustis k nam. Budet veselo...” Tokių smagių ten buvo bobelių. Ir visai jaunučių. O viena tokia graži, nepatikėtum, kur tik eini, vis susiduri su jos akim. Tai iš kertės, tai iš patvorio, ir taip žiūri, taip žiūri, ryte, rodos, ryja tave. Nukaista, būdavo, nuleidžia akis, jeigu kuri šalimais sėdinti šūkteli: “Ei, saldatik!” Gyva nekaltybė. Bet kaip ją kartą viena už plaukų tampė — ten jos dažnai susimuša. “Sterva tu, sako, kai duosiu į...” Gal, Juozai, einam paplaukysim?

Netoliese gerokai įsilinksminusi kompanija pliekė kortomis, šūkčiojo, keikėsi, kliukino iš pinto butelio raudoną vyną; svirduliuodami brido į vandenį, šlapi vartėsi pilkame dirvono smėliūkšty po karklais, spoksojo į krizenančias mergiščias.

— Einam geriau iš čia, — pasakė brolis. — Pas mus toks majoras buvo, tai jis taip įsiusdavo, pamatęs šitokius, kad, rodės... Mat jo duktė vis uoste ir uoste, duodavosi su krovėjais, su visais, paskui atsiduria ligoninėj. “Aš, — sakydavo majoras, — visus tokius...” Bet argi mes čia kalti?.. Kodėl, Juozai, dabar visa taip pigu?

— Kas pigu? — paklausė Juozas, žiūrėdamas, kaip aptukusi apskretusiu chalatu mergina čia pat į kampą sviedžia taros dėžę, vilkdama kojas atneša kitą, vėl sviedžia.

— Jausmai pigūs. Kaip mes gyvenam? Pakikename, pasišaipom... Utgi kad žiaumoja, — parodė į tą merginą, kuri visa buvo vangus tingumas, apatija, ji ir vaikščiojo lyg nesavomis kojomis, paskui ėmė stumdyti kėdes — bet kaip jas stumdė, kaip ji valė stalus! — Neduok dieve gauti tokią žmoną, — pasakė Viktoras. — Kas čia per padaras, aš nežinau, tik ne moteris, ne žmogus, — Viktoro lūpas iškreipė pasidygėjimas.

Tą akimirką jis, žinoma, nenujautė, kad šitokia vangi storašlaunė moteris, ką nors vis žiaumodama, slankios po jo kambarį, badys savo nevalyvumu akis, stumdys baldus, rąžysis, džiaustys neskalbtus vystyklėlius, grūs paseilintą žinduką į pamėlusio nuo rėkimo vaiko burną, ir visa tai bus pašvinkę šlapimu, pienu; sėdės priešais jį nevalyvai, žiūrės nieko nenuvokiančio padaro akimis, mostels vangia ranka, pasitaršys ir taip jau susitaršiusius plaukus, pasakys vangiai: “Jeigu tau taip nepatinka, gali išeiti. Niekas tavęs nelaiko. Atsiteisiu alimentus, pasiimsiu, kas man priklauso, ir eik. O vaikas mano, kaip noriu, taip ir auginsiu... Mažutis... — ir grūs jam į burnytę krūtį, laistys už kaklo pieną, dusins, sūpuos ant tų savo kelių, vynios į šilčiausius apklotus, neleisdama jam nė prisiartinti. — Mano vaikas, kaip noriu, taip ir auginu. Mažutis, susišaldė, vėjelis pertraukė; išeik su savo žaislais! — šauks ant vyro. — Savo mergšėm verčiau nunešk!..”

O dieve! Betgi tai Viktoro motinos apmaudas. Tie apskretę stalai, užversti valgiais, ta netvarka, dvokas, nevalyvumas, kai nebežinoma, nei ko trūksta, nei ką daryti, — tai įprastinė jų namų atmosfera. Nejaugi taip sunku iš savo namų išeiti? Ir nuolat turi kartotis tas pats? Ir tas, kuris įprato prie apmaudo, triukšmo, bildesio, tas, kuris iš tikrųjų nuolat instinktyviai, nesąmoningai visa tai susikuria, pateks į pinkles, į spąstus, priviliotas seno kvapo ar garso, nors sąmoningai siektų... visai ko kito.

— Viską darome lyg nesavomis rankomis, lyg ne sau... Tveriame, griebiame... — Šią akimirką tarp jų tarsi, pralėkė abu juos auginusi moteris; kažką šūkčiodama ir vėsčiodama rankomis, ji nėrė tolyn, galvą iškėlusi. — Tokie mes vienadieniai, tokie... — ir brolis įdėmiai įsižiūrėjo į kažką, teregimą jam vienam.

Turbūt Juozas niekad taip nesidžiaugė, kad turi brolį, taip stipriai nejautė, kokie tvirti saitai juos sieja — šis jausmas buvo kiekviename Viktoro žvilgtelėjime, žody, rankos paspaudime; netikrumo kupini metai buvo jau praeity, ir jie abu galvojo apie savo namus, kuriuose dažnai susitiks.

Akimoju Juozo vaizduotėje susirikiavo ir praplaukė retos susitikimų akimirkos, užsibaigiančios šiltais vasarų pavakariais, kai jie — džiugūs, kiek sužvarbę po bendro darbo ar žūklės — sės už padengto stalo, o aplinkui krykštaus vaikai, ir bus tie pavakariai kupini išsipildymo džiaugsmo, pilnatvės. Ji ir vaikų krykštavime, ir moterų balsuose, visuose daiktuose bei žodžiuose. Ant skardžių ir pušynuose gęstanti šviesa, užkliudžiusi pernokusias, tyliai šiugždančias varpas, atsruvusi tėvų, prosenelių takais, pasiekia jų slenkstį, gula ant stalo, užlieja žaidžiančius vaikus, o iš pritemusios klojimo angos ar nuo tvarto išeina dėdė Konstantas, atskuba per pušynėlius Vizgirdienė, dairosi nuo kalvos Kazimieras, šūkčioja troboje pamotė — visa kaip kitados yra buvę: ir tolimas kultuvės garsas, ir papieviuose, įlomėlėse besitelkią rūkai, ir tylus vandens tekėjimas, ir brastoje prie skalbinių tiltelio svyrantis gluosnis, numintas lauko akmuo prie slenksčio... Stiprus, tyliai visur pulsuojantis susitikimo džiaugsmas vėl visus kvies į trobą prie plazdančio židinio, prie garuojančio vaišių stalo, sukvies ir tuos, kurių galbūt jau nebebus, kurių jau dabar nebėra, visus, lauktus, mylėtus, ilgo ir gero gyvenimo jiems linkėjusius... linkinčius, besidžiaugiančius, dalyvaujančius susitikime ir tuo dalyvavimu viskam suteikiančius amžiną prasmę, grožį, gėrį, nes tik iš viso to gali gimti didelė šventė, tikras džiaugsmas ir tikra meilė, atlaikanti visas negandas. Šituo buvo įsitikinę — be žodžių, galbūt nesuvokdami — tą atsisveikinimo mirksnį, kai jiedu spustelėjo vienas kitam rankas.

Autobusas pajudėjo, ir Juozą apkabino saulė, raudona, vėstanti, slystanti prie balstančiame rugių kalne svyrančio medžio, prie žemės, upių, kelių ir pievų.

Brolis grįžo namo kupinas geriausių ketinimų. Visa ten buvo apleista, visa šaukte šaukėsi jo tvirtų ir darbščių rankų. Kelis mėnesius jis plūkėsi be paliovos. Išvalė pašalius, suremontavo stogus — savo, Konstanto, — rūsį, jį bemat pagavo kaimą užvaldęs karštligiškas skubotumas, kai kone visi panūdo remontuoti savo trobas — kai kurie, beje, jau dairėsi į kylančias gyvenvietes — tempė į jas, ką tik benutverdami naujo.

Juozas retkarčiais ten apsilankydavo. Viktoras buvo stulbinamai panašus į motiną; kaip ir jinai — skubantis, nekantraujantis, pridusęs, atlėkdavo į trobą, trumpam atitrūkęs nuo kokio darbo.

— Valgyt! — šūktels, apsižvalgęs po trobą, — ką čia duodi? Kiaušinienės iškepk!

Motina nebežino, kur lėkti, ką tverti, kaip įsiteikti, tačiau įsakmus sūnaus smarkumas jai patinka. Ji dar ne taip suktųsi, bet čia yra svetimų — Juozas jai visuomet buvo svetimas, — todėl žvilgteli lyg sąmokslininkė į svečią, nusijuokia: visa dedasi, kaip ji norėjo, visi pašaliai ir sandėliukai lūžta gėrybėmis.

Bet štai kas Juozą stebino: karščiuojančios, giliai įdubusios motinos akys grubių bruožų brolio veide, tas pats rankos vėstelėjimas, noras lėkti, skubėti. Juozas negalėdavo nusikratyti įspūdžio, kad jame tūno dvi esybės: vienoje — buvusio, jau matyto gyvenimo atsikartojimas, toks pat sujauktas, kitoje — tai, kas norėtų visa tvarkyti ramiai, gražiai. Stebėdavosi: nejaugi gamta tokia neišranki, nejaugi čia tas pats alkanos, aklos, nepasotinamos gyvybės protrūkis, tas pats godumas, stvėriojimas, bėgiojimas, tas pats pragaištingumas, tie patys jausmo ir minties vingiai? Kaip jam pagelbėti, kaip apsaugoti nuo tų pačių, iš šalies taip gerai regimų pamėklių?

Iš pradžių jis plūkėsi mechaninėse dirbtuvėse, tepaluotuose kiemuose, prie kombainų, traktorių, prie įkaitusių motorų, dulkėse, dusinamas karščio, speigo, tolimųjų reisų autobusais lėkė per pūgą, miegojo sandėliuose, kabinose, glemžte glemžė pinigus ir čia pat juos švaistė kaip žmogus, kažko nenorintis ar neįstengiantis suprasti, pripažinti, kažką esminio ignoruojantis, negirdom nuleidžiantis kiekvieną protingą patarimą, ramesnį žodį.

Sūkuriuojančių pūgų naktyse, lekiant pro šalį žiburiams, viena ranka vikriai sukaliodamas vairą, kita varinėdamas tranzistoriaus rodyklėlę, įbedęs akis į plentą, gaudė estradines melodijas, klausėsi žinių. Sukaitęs, plikinamas saulės, jis išlįsdavo iš po mašinų, keiksnodamas jas, grūsdavosi atbulas pro siaurus bazių vartelius, toks pat nenustygstantis būdavo ir kai gerdavo kur tepaluotame kampelyje su kokiu sargu, su draugeliais... Toks jis būdavo ir susipykęs su savo vangia apatiška žmona. Kas rytą įšokdavo į kabiną ir, trenkęs durelėmis, leisdavosi į kelią. Jis buvo panašus į žmogų, kuris kažką vejasi, kurio kažkas nuolat laukia, skubina, nė akimirką neduodamas atvangos. Bet galbūt vijosi ne jis, o jį kažkas vijosi?..

O motina vis lakstė po kiemą, netverdama kaily, mosčiojo čia į vieną pašalį, čia į kitą — čia reikia pataisyti... O šitą kur dėsime? Čia... Ji atsikvietė nesantuokinę dukterį — tegu žmonės galvoja, ką nori, kas jai, — ir ši raumeninga, stambi merga, išslinkusi paryčiais į kiemą, rąžydamasi ir žiovaudama, sakydavo: dar anksti ir vėl slinkdavo į daržinėlę, kur miegodavo jos bernas, šlubas, sutraukta ranka... Šit jis sėdi užstalėje, taršo ranka plaukus ir žvilgčioja paraudusiomis akimis. “Gal vaisiuko turi, būtų gerai”, — sako būsimai sužadėtinei. Motina, lėkusi su ąsočiu iš virtuvės, stabteli kaip įbesta, stato ąsotį rūgusio pieno, atgal lekia, vėsčiodama ranka, į kiemą — eikit, eikit! Kur tai matyta: jau nudžiūvo rasa, tiek darbų laukia, o jie... Eikit, eikit. Šitaip plikina saulė, šitaip čirškia žiogai, o karvių maurojimas, kiaulės žviegia, telyčią reikia vesti pagirdyti, ut Vizgirda jau sugrįžo iš pieninės, Konstantas pusę sklypelio nurėžė — eikit, eikit!

Baltos varpos siūbteli į jų langą, obelys sumosikuoja šakom, nebežinodamos, kur slėptis, laksto vištos, baubia veršelis... Per išskrudusią dirvą, per molio kalvas, per akmenis ji lekia ir lekia.

[8]

Tekanti saulė parausvins nupjaustytas klevų viršūnes, jos kaip nukapoti rankų pirštai, kurių kartą vos nenušalo jų tėvas — pakirdęs po ligos, jis nupjaustė nebegyvas medžių šakas (tą žiemą jos numirė visos), teliko kamienai, tačiau kaip skuba jie suvešėti, išleisti ūglius, tačiau kol kas šakų nuopjovos — kaip užgurgėjusios žaizdos, kurias vis tebeskauda...

“Eik iš mano namų, eik! — šaukia ant žento anyta. — Sakei, kad tavo brolis ūkio direktorius, kad tau padės seserys ir tėvai, o dabar ką mes iš tavęs gavom? Nieko tu savo neturi, o kiek kombinate uždirbi — pralaki! Plikšiau! Eik! Kad niekad akyse nematyčiau!”

Pastalėj vaikas tampo šunį, kuris čia viaukteli, čia nori sprukti, tačiau, pamatęs, kad vaikas atkiša lašinių bryzą ar bandelę, užteptą sviestu, apsilaižo. Toks besotis šitas jų šuo — vos vos pasikelia, eina net skersas, tačiau ką paduosi — sušlamš, kad ir kaip vaikas jį tampytų, iš pastalės nesitrauks — snukis riebaluotas, raudonas, vis laižosi, žiaukčioja ir kemša. Šeimininkė išvelka šunį, pakutena — utgi, ai dieve, juokiasi, paspiria basa koja: “Ciūce, ciūce, būdon, lauk! Kaip meitėlis, visas net liula”.

Ji augina bekonus, telyčias, pilnas kiemas vištų ir žąsų gagenimo, spygavimo, nes kartais ten įsisuka mažasis Steponėlis: apskretęs, murzinas, jis viauksi, rodo rankele, taria kažkokius žodžius, o kartais keikiasi ir talžo žąsis vytele — dieve dieve, kaip turguj. Konstantienė nė kojos nebeturi kur pastatyti. Tarp bezdų, tarp serbentų šmėsčioja jos skarelė, apmaudinga ranka nulauš tulpės žiedą, palies, pasilenks prie aguonų — visą jos darželį tie padarai išmina, žiedus nugnaibo, todėl Viktorėlis vis aptveria darželį aukšta tvora.

Visur čia tegirdėti: Viktorėl, Viktorėl!. Kai sėda į naujutėlės mašinos kabiną — Viktorėl; ko nors prireikia motinai, kai spaudžia pedalą, — Viktorėl; išlekia sesuo ar uošvis, kiša rublį: gal vynioko, sakau? Kai važiuoja per Vizgirdos pušynėlį — Viktorėl. Vieškely kiekvieną sutiktą moterėlę pavėžės.

Viktoras plačiapetis, jis visur pasikliauja savim, moka su visais sutarti, išsyk pastebi, kas ko vertas, prie netikėlių laiko negaišta, nueina nuo jų juokdamasis, ir visi kvatoja su juo. Moterėlės supranta, kad jam pagyrimai patinka, jų akys žybteli, veidai staiga suapvalėja, jos meldžia, glosto, glamonėja akim, jau tokios bėdulės:

“Gal man bent saikelį atveši... Gal tolio, gal šiferio, gal cemento, gal iš to savo kombinato, ai, ai, kaip reikia. Visiškai nebeturim”. Viktorėlis kilsteli galvą: gerai, atvešiu, tetule, ką man reiškia. “Ai, ai, jau gerumėlis to vaikio, aš ir sakau, toks kombinuotas, sumanus.” (“Oi, rizikingas vyras, — antrina joms Konstantas. — Oi, drąsus, visur jis prieina, visa gauna”.) Trepena jos kiemuose ir keliūkščiuose, nulydėdamos Viktorėlio mašiną. Vėjas plazda jo marškiniuose, riaumoja naujas motoras, mašina — nelyginant jo paties dalis, jam persiduoda jos riaumojimas ir jėga, jos nuožmus smarkumas. Lėkti! — įrašyta jos prigimtyje — lėkti! Prieš akis visą laiką kelio linija, ją ryjantis kapotas, karštas, garuojantis darganoje ir lietuje, kartais švokšteli kaip pailsęs žvėris, kartais užsikerta karbiuratorius ar žvakė, kartais vanduo, benzinas ar tepalas baigiasi. Įpili į jo godžius ir karštus vidurius, paglostai šonus, vamzdžių išlenkimus, ir vėlei suvibruoja jėga, vėl sūkuriu lekiantys medžiai, namai ir veidai.

— Gal, Juozai, tu nežinai, — pasakė kartą Viktoras, — kaip man patinka sėdėti už vairo. Būva, kad nusiplūki, vos ant kojų pastovi, bet jos čia ir nebūtinos, tik vairą laikyk, mašina pati nugabens tave, kur reikia. O tu vis įkalbinėjai: mokykis. Ką būčiau gavęs iš tų mokslų, o dabar ko mes tik neturim, ko mums stinga?

Jo marškinių rankovės visada atraitotos, ant rankos laikrodėlis, storapadžiai batai spaudo pedalą, tiksi, krūpčioja jautrios prietaisų rodyklėlės... Kartą jis pavėžėjo Oškučio Vandą, ir ši taip buvo sužavėta, kad, rodės, ne ant nuzulintos bėgių perjungimo rankenėlės jis uždeda plačią ir stiprią ranką, trukteldamas į save taip, kad mašina net suvirpa, įsitempia visais sąnariais, atsiduodama jo jėgai, pasiruošus šuoliui, — jai rodės, tarsi ant jos kelio jis būtų uždėjęs ranką. Greitis Vandą lenkė prie minkštos atkaltės, motoras riaumojo čia galingai, čia švelniai ir patikliai, visu kūnu sklido šiluma, jaukus, vienodas vibravimas, toks, kad ji ėmė šypsotis, murkauti:

— Ir kaip tu neužmiegi... aš bemat užmigčiau.

Kažkas ją traukė į tą galingą glėbį, į tą šiltą vibravimą, į tą šėlstantį bėgsmą. Taip švelniai ir taip lengvai mašina ėmė visas įkalnes, ir kelio juosta vis slydo pro ratus, tekėjo, liejosi į jos kūną, pripildydama šilto sunkumo, artėjo pavasarinio vakaro saulės užlieti laukai su svyrančiais šalikely gluosniais, o jie vis lėkė į tą raudonumą, kad, rodės, va, ant tos kalvos, va ten, kažkas apglėbs juos, pripildys gerumo, to paties, kuriuo alsavo pilki ir rausvi žemės lopai, vyturėlių almėjimas, šiaudų stirtos, kiek pajuodusios po žiemos, tačiau dar viliojančios auksiniu geltoniu.

— Sustok čia, prie fermos, — paprašė Vanda, galvodama, kad tėvas tikriausiai paskerdė meitėlį. Gal pasikviesti Viktorėlį?.. Šviežios ir minkštos mėselės, o prie mėselės, žinoma, dar šio to atsirastų, ir jau būtų vakaras, ir laukai jau audrintų artumu, kai jo išlydėti išeitų į kiemą, ir tegu jis ją dangina su savo mašina, kur tik nori — pro fermas, pro šiaudų stirtas, o dar geriau per Bėdžių pušynėlį, nes ten tokia klampynė... Tarp tų medžių ji ten su Alfreduku, kai kartą ją lydėjo... Toks aitrus buvo prikritusių lapų kvapas, o gal apynių, toks aitrus...

Apie visa tai ji galvojo, stovėdama prie mašinos, dureles pravėrus. Viktorėlis nuo pasostės nužiūrėjo jos klubus.

— Tai kaip, Viktorėli, ar užsuksi?

— Nežinau, gal ir užsuksiu, — siekė jis durų rankenėlės, ir ji vėl pajuto jo ranką ant savosios.

Kelias savaites Oškučio Vanda jam nėjo iš galvos, ranka švelniau ir atsargiau nei buvo pratusi sukaliojo vairą, ir keliai jam tapo lygesni, tiesesni, ir posūkius buvo daryti miela — visas net pasikreipdavo į tuščią pasostės pusę, tarsi ten dar kas nors būtų, žiūrėtų į jo rankas, į Veido profilį, — artisčių nuotraukos, kuriomis buvo nuklijuotas skydas, staiga tapo užmirštos, o vieną pavakarį mašina, jam pačiam to nė nejaučiant, atsidūrė prie Oškučio namų, įkopė į molėtą kalvą ir tyliai glustelėjo prie vyšnių ir čerešnių, kur buvo priversta visokio šlamšto — lentų, rąstgalių, kopėčių, — išjungė šviesas, pasiklausė, kaip dūzgia motoras, jau vėlu, pagalvojo, bet gal nieko, ir čia pat išgirdo Vandos balsą:

— Oi, kaip gerai, Viktorėli!

Balsas tarsi apglėbė jį, nešė, gramzdino į šiltą pavasario tamsą, šniokščiančią ištvinusiais upeliais, garmančią į pamiškes, apsemtas vandens, kur pliki juodalksniai — kaip moterys, nekantraujančios geliančiam vandeny, besidangstančios rūko draikanomis, kur kurkė varlės, kur garsiai rėkė griežlelė, kur geso, sirpo plonas saulėlydžio ruoželis.

— Kaip toli iš čia matyti, — nusistebėjo Viktoras, o ji vis kartojo: “Viktorėl”, vis šaukė jį prie savęs, tokį atšlyjantį, besidairantį iš čerešnių sodelio į vakarus, į tą rausvą ruoželį, kur nenutilo griežlė; čia pat juodavo klėtelė, ir ji pasakė:

— Būtų gerai, jeigu tu man pašviestum...

O griežlė vis šaukė... Griežlė, varlių kurkimas pabaliuos jį turėjo perspėti, bet vėlgi tas “Viktorėl”, tie visi nuščiūvantys, geidulingi šūkčiojimai: “O koks tu geras... o...”, tas gyvas balsas, jos kūno kvapas, sumišęs su bundančios žemės kvapu... Visa jau buvo pribrendę, kad šiltas alsus pavasarinis nakties šnopavimas su visais tais garsais, su vandens šniokštimu ir garmėjimu susitelktų ties jais, įeitų į Viktoro sielą, įeitų ir liktų joje stūksoti kaip nykūs geidulio išsipildymai, kaip grūdai, pažerti į sėjai neparuoštą, įmirkusią žemę.

Viktoras sutampė į Oškučio svirną grūdų maišus, kuriuos ketino vežti namo.

— Ai, nieko, gerai! — skėsčiojo rankomis Oškutis. — Mesk ant prieklėčio, bet kur, kai laiko turėsim, susinešim. Einam! Einam į gryčią! — skubino, nekantravo Oškutis, ir jo cigaretės ugnelė žybčiojo tamsoje. — Sėskim bet kur, gerai, ai, nieko, va, išgersi, pažiūrėk, kokia, žentas atvežė, jis ten gauna. Kuo jis ten dirba, a? — šūktelėjo tamsioje virtuvėje brazdančiai moteriškei. — Kino dokumentalistu, ocho! Nieko, gerai, še, užkąsi! — bruzdėjo Oškutis. Viktoras purtė galvą, raukėsi, ir stingo šalimais į sterblę rankas sumetusios Vandos veidas.

Nuo šiol Viktoras dažnai girdės Oškučio balsą prie miestelio užkandinės, pakelėse. “Viktorėl! — šūkčios Oškutis, — ko gi pas mus neužsuki, gal, sakau, didžiuojiesi, ar kas yr? Gal mane iki namų pametėsi? Viktorėl, utgi žiūrėk, šitie rugių pėdeliai, gal įsimestum į kėbulą... Taigi, sakau, jei nesunku... Ai, bus gerai, gerai... vai ačiū”.

O kartą, vežamas namo, Oškutis žvilgčiojo, žvilgčiojo iš padilbų į Viktorą ir pratrūko:

— Mes tavo vaiko neauklėsim. Nemislijau, kad toks kiaulė esi... Žiūrėk man... Vanda nebloga mergaitė, jeigu nori gyventi, vesk, kaip tėvas sakau.

Viktoras nuleido akis, ir žvilgsnis iškart susilaikė ties artisčių nuotraukomis, staiga nužvelgė visas iš eilės, bandė perjungti bėgį, bet tik darr, darr...

— Užeik, dabar pat susitarsime, — Oškučio balsas buvo griežtas, tačiau Viktoras jo nė negirdėjo, bandydamas perjungti bėgį, pro dardėjimą ir ūžesį pasakė daugiau sau nei Oškučiui:

— Žinoma, savo vaiko nepaliksiu likimo valiai.

Oškutis tylėjo, mažos juodos akutės žvilgėjo neapykanta, jos skvarbė Viktoro drabužius, marškinius, džinsus, batus, jis negirdėjo Viktoro žodžių, jis reikalavo arba atpildo, arba teisybės, nors pats pastūmė dukterį į Viktoro glėbį, taip paslaugiai suteikdamas pastogę.

Netrukus Vanda persikėlė pas Kristupienę — dar viena inertiška, pasyvi, sparčiai pilnėjanti moteris.

— Dieve, dieve, — pradėjo aimanuoti Kristupienė, — kai prisės kur prie mūrelio ar pašaly, ir kiurkso įbedusi akis į kampą.

Iš pradžių ir toji pilna, plačiaklubė, sunkiomis kojomis moteris bandė čia šį tą daryti: valė pakampius, šveitė puodus, savaip dėliojo daiktus, bet visi jie lėkė iš vietų, nesuvokiamo apmaudo sūkuriams prašvilpiant, krūpčiojo nuo šūkčiojimų, durų trankymo ir skubos, dužo, liko riogsoti, tarytumei juose būtų apsigyvenusi kokia pikta valia. Uošvė šnirpščiojo knerpta nosimi, baltakiavo, jos nebylus nepakantumas ir apmaudas raitėsi standžiomis pašalių žolėmis, bildėjo rąstais, žviegė paršų gerklėmis; jis užklupdavo marčią netikėčiausiose vietose: keliant prie burnos šaukštą, džiaustant skalbinius, jis nupurtydavo tarsi stipri elektros srovė, jis turėjo nesuvokiamą galią žmogų sustingdyti, paversti kliuviniu, daiktu, ne vietoj paliktu. “Ko ji iš manęs nori?” — paklausė kartą savęs, šveisdama pieno bidonėlius, ir, neradusi atsakymo, dar vangiau nei buvo įpratusi nuslinko trobon, atsigulė. Su kiekvienu bilstelėjimu, su kiekvienu uošvės pažiūrėjimu darėsi vis tingesnė, nevalyvesnė, net savotišku pasitenkinimu jai tapo badyti tuo visų akis, ypač kai vis dažniau ėmė išgirsti motiną sakant:

“Valgyk, Viktorėl, valgyk, tu jos nežiūrėk, ji prisipus, ji nieko neveikia, dyka, o tu vis plūkiesi. Valgyk, dešros užkąski, agurkų, valgyk, ji tau nepaduos, neišvirs... tįso kaip...”

Neteisingam gyvenimui visuomet reikia kaltų, ant kurių galėtum išlieti savo apmaudą bei tūžmastį. Pavergtam nuožmios vidinės, nepasotinamos galios žmogui reikia engėjo, konkretaus, regimo, su kuriuo jis galėtų kovoti, nejausdamas nė mažiausios graužaties. Atsitikdavo, kad Kristupienė, lėkusi šen ten, tvėrusi šį bei tą, staiga, tarsi nesuvokiamos galios sviesta, krisdavo kur pašaly, užsidengdavo ranka veidą ir suaimanuodavo:

“Dieve dieve! Už ką aš taip plėšaus, ką aš turiu, kas man atsilygins už viską? Kaip nuvarytas gyvulys, kaip kokia...” Ji pasižiūrėdavo į savo rankas, į suskirdusias, nudaužytas kojas: padai taip suplūkti, kad nebejaučia nei dilgėlių, nei usnių, ir veidas nebejaučia, kaip plikina saulė, tik rankos vis dega, dega, o vis vien bėgi, tveri, rauni usnis, čiumpi karštus puodus, žiodai išputusią karvę, šoki į ryjančios savo paršelius kiaulės gardą, leki per vinių prikaliotas lentas, o jie sau sėdi, laužo minkštą bandelę... Kol jie prieis, kol prisigretins, kol padarys... Visa, kas gali įkąsti, iššokti, išsilieti, nuplikinti, jai vienai reikia sutramdyti, ir visur ją supa tie nematomi, nebylūs statistai, patarinėjantys, besistebintys — kam per patošą brendi, kam leki per dilgėlynus, kur pridaužyta butelių, primėtyta spygliuotos vielos, visur tas ištįsėlis Konstantas su savo “ai bracia, žiūrėk”, arba Vizgirdienė — kvatoja kieme atsilošdama — utgi žiūrėkit...

Vanda vaikšto su kūdikėliu po trobą, supa, grūda į plyšojančią burną krūtį, pieno per daug, pats bėga vaikui už kaklo, iššutę girkšneliai, reikia pabarstyti krakmolu, čiūčia liūlia, mažutis, — patempia lūpas, lyg ji pati, ne kūdikis, valgytų manų košelę ar imtų krūtį. Uošvė subaltakiuoja: aš irgi vaikus auginau, bet šitaip nesiterliojau, būdavo, palieku po serbentėliu žolėj ir lekiu prie darbo. Neatsigėri, neatsižiūri, mažutėlis, gerutis.

Viktoras beveik neišlipdavo iš kabinos — vystyklų kvapas, vaiko erzėjimas...

— Užkalsiu pinigo, — pasakė kartą Juozui, tvodamas į vairą ranka (ant jos laikrodis buvo prisegtas kalinių padaryta apyranke), — tada žiūrėsime. Tada gal persikelsim į kokį miestelį ar kur kitur. Su pinigu visa galima.

— Bet va... — Juozas mostelėjo į trobą, ten šūkčiojo, verkė, trankė durimis.

— Suk jas griausmas. Važiuokim, — Viktoras užtrenkė kabinos dureles. — Gal muziką įjungti? — Paskui jis vėl ėmė kalbėti apie pinigus, staiga atgydamas dėstė: už šitą reisą gausiąs ne mažiau kaip pusšimtį, už kitą irgi. — Ech, Juozai, tu nežinai... — ir jo akys prisipildė svajingos miglos — pro jį plaukė kelias, rudenėjančios tolumos; žvilgčiodamas į artisčių nuotraukas, vikriai perjunginėjo bėgius ir pasakojo apie mergiotes, kurias sutinkąs kely. — Kai kurie iš mūsų kiekvienoje reiso stotelėje turi po vieną. Nėra ko snaudžia. Durnas buvau, kad vedžiau, pagalvojau, jeigu nepatiks, išsiskirsiu, vis vien vaiku reikės rūpintis. Bet, žiūriu, ne taip lengva skirtis... Prie vaiko pripratau.

Atliekama, pašalinė, medėjanti nuo uošvės baltakiavimo Vanda slankiojo po namus, plėšė nuo obelaičių šakų vystyklėlius, guodė, ramino dukrelę, kuri buvo “tokia verksnė... tokia, dieve sergėk, į motiną nusidavus”, — sakydavo Kristupienė. Viktoras tūžo ant Vandos. “Ji tokio būdo, visa daro kaip nesavomis rankomis. Niekas jai nesvarbu, nepaklaus, ar pavargęs”.

“Gal jai ten blogai?” — kartais suaimanuodavo Oškutienė. “Ko jau reikia! — atkirsdavo tėvas. — Visko gi turi. Anądien nuėjau — pilną bliūdą kiaušinienės privertė. Valgyk, gerk, kalbina Kristupienė, o aš jau nebegaliu. Tokia svetinga, greita, kiekvieną apglostys, aptupinės. Ko gi tavo dukteriai stinga?” — “Gal, sakau...” — sušiugžda Oškutienė. “Tylėk, nieko tu nežinai, tylėk. Ten aš pasižiūriu, patvarkau, ko gi jai stinga? Ir berniokas toks geras, darbštus, kiek mums visko privežė, ir anksčiau, būdavo, einantį kur pamatys, iš tolo šaukia: sėsk, dėde, pametėsiu. Visi jam dėdės, visi geri. O dabar jis man žentas, ot kaip yra. Geras žentas”, — šnekėdavo Kristupienės privaišintas Oškutis.

Iš pradžių Vanda dar prisėsdavo prie savo vyro, kai šis, grįžęs iš reiso, srėbdavo barščius, žiūrėdavo kaip apdujus jam į veidą, rankas: lyg ir kvietimas koks sklido iš jos moteriškumu pertekusio kūno. Paskui pasipainiojo toks Kristoferis, kombainininkas. Viktoras buvo reise.

[9]

Iškūlęs miežius, ypač jis būdavo greitas padėti tėvams, kurių namuose nužiūrėdavo jaunesnę mergiotę. Tąsyk šventė pabaigtuves pas Kristupienę. Vaikai kaip tyčia anksti užmigo. Naktis ilga, vyrai vis ėjo prasivėdinti. Pastovėję, pasiklausę, kaip rėkia griežlė, kaip mauroja dobilienoje bulius, vėl sėsdavo už stalo. Kristoferis jau seniai buvo pastebėjęs Oškutytę. O dabar ji net labai jam patiko: tokia apvalaina — ir rankos, ir klubai, ir krūtys... “Ai, viešpatie!” — vėsčiojo rankomis Kristupienė, klausydamasi Kristoferio padėjėjo pasakojimų, kiek jie per naktį nurėžia sklypelių, kaip moterėlės juos vaišina, kiša pinigus ir koks čia uždarbis! Ji nenuleido akių nuo to vaikio, augaloto, aptukusio, skaisčiai išraudusiais skruostais, tegalvodama viena: tai uždirba, tai turi žmonės, vis žvilgčiodama į jo ranką, kuri sėlindama pačiupdavo kokį agurkėlį, bryzą skilandžio, ir jis žiaumodavo, žiaumodavo... dar pagalvojo: kad mano vyras toks būtų buvęs, bet suskridę pro atvirus langus uodai taip kandžiojosi, kad, pertrėškusi kelis, nuėjo gulti, prieš tai sviedusi į Vandą tokį žvilgsnį, kuris iškalbingiau nei žodžiai pasakė: “Eik tu, žiaumoji kaip karvė”. Tas priekaištas, beje, visai netiko, žiaumojo Kristoferio parankinis, žiaumojo bryzus šuo, beveik neišlendantis iš pastalės — Kristupienė jam vis mėtė lašinius: “Eik tu, besoti, va, ryk”; žiaumojo aukštoje kultūrinių laukų ganiavos žolėj pririštos karvės, visi čia žiaumojo, nors jau buvo persisotinę, tik ne Vanda: ji žiūrėjo į Kristoferį snūdžiom akim ir vis girdėjo, kaip rėkia šilto saulėlydžio pusėj griežlė, matė, kaip pravažiuojančios pro Vizgirdos pušynėlį mašinos šviesos pasiekė jų langus. Staiga pašoko pagalvojusi — Viktoras! Sutuksėjo širdis, tačiau Viktoras buvo reise, toli, ir Kristoferis uždėjo savo ranką ant jos, ji prisislinko artėliau, jis kalbėjo, klausė, jis užsispyrė žūt būt įveikti, išguiti iš jos atminties tą žmogų, kurį prisiminusi ji krūptelėjo, pabalo ir sėdi, įrėmusi į pasmakrę kumštį, žiūri į langą, nė nejaučia, kaip kandžioja jos pečius ir rankas uodai... Bet štai ji grįžteli, išgirsta, ką šneka Kristoferis, pakirsta iš snaudulio, — kas jai sapnavosi? Viktorui priklausė naktys ir vakarai, ypač tas pirmasis, panašus į šį visais savo garsais, traukiantis savęsp, — pakirsta iš vieno snaudulio, kad nugrimztų į kitą, galbūt saldesnį, iš kurio jau nebepakirstama, kur jau kita atranka — kraujo, kūno.

Vanda girdėjo ir matė: pririštas prie tvarto bulius daužė koja molio grumstus, baubė ir drėgnomis virpančiomis šnervėmis, į kurias buvo įvertas sunkus metalinis žiedas, uodė orą, ir kažkas ją lyg vedė, lyg nešė, sūpuodamas per tas dobilienas, aukštų motiejukų laukus, tolyn, link sirpstančio saulėlydžio ruoželio, kuris taip ir liks jos snūdžioj atminty kaip kažkas neįspėta, gera, kas atsiveria, kas traukia savęsp... Jos kūną užvaldęs geismas buvo toks, kad ji nė nesuvokė jo, nė nejautė. Jai buvo gera. Ji sėdėjo prie lango, girdėjo visus nakties garsus, sunkiu žvilgsniu žiūrėjo Kristoferiui į veidą, rankas — bene svarbu, ką jis kalba, — ji pasigręžė, jos krūtinė buvo aukšta, putli, jeigu jam nereikia, pagalvojo apie Viktorą, — ir jos akys prisipildė miglos, o Kristoferis, išrengęs, išglamonėjęs akim, nepasotinamasis Kristoferis... Nebuvo apylinkėse mergos, apie kurią jis nebūtų apsisukęs, Kristoferis nieko nedarė tuščiai, Kristoferis jau nebejaunas, aptukęs vyras, ak, paleisk, po medžiais, žolėse, prie tvartų, daržinėse...

Pagaliau — ką aš prarandu, kas mato šitoj nakty, kas man visa prieš vieno mirksnio saldybę!..

Ji buvo užsidėjusi karolius, miestelyje susišukavusi, apsivilkusi geriausia suknute, bet visa tai kaip žiedlapiai, esmė — juos auginančiuose, pasklindančiuose syvuose, esmė — tame pavidale, kuris tūno, tarsi ruoštųsi gimti, atsikartoti, pakirsti vis iš naujo, esmė — susiliejimo mirksny...

Lovelėje suinkštė vaikas, sučiaumojo godžiom lūpelėm, apsivertė patogiau, susirietė, ir motina jam pasakė, ant pirštų galų išeidama, — miegok, ji vėlei atgijo, pasidarė budri, elastinga, lanksti, jos balsas vėl tapo gyvas, jaučiantis...

Gal tą naktį, o gal kitą, gal vienąkart, o gal daug vis grimzdo į pakraujavusias miglas, skandino į dugną, spaudė žemę, molį, į ką tuo metu besirėmė jos kūnas, — jis norėjo susilieti, dingti, išsisklaidyti, kad tik tai tęstųsi. Tai buvo ne Viktoras, o ar man tas svarbu, pratarė ji kitą dieną, vis dairydamasi į keliūkščius, pasiklausydama, kur burzgia kombainas, nė nepastebėdama, kaip atsineša vystyklus, perriša vaiką, nebegirdėdama nei uošvės. Vėl ji tapo tarsi apdujusi — tai akmuo prikaustys jos akis, tai dar koks daiktas. “Bene vėl nėščia, — pagalvojo Vizgirdienė, nužiūrėdama ją primerktomis akimis, — kam ji tą mazgelį vis narplioja...”

Tik Viktoras nieko kol kas neįtarė. Stebėjosi, piktinosi: “Ko neateini?” — “Kas yr?” — “Duok valgyti”. Reise jis užtruko ilgiau nei paprastai ir pajuto, kad Vanda jam šiek tiek — gal net labai — patinka, tokią pagyvėjusią, sakytum žvalesnę rado, tik ko ji pro langą vis žvilgčioja? Išgirdo kombainą. “Kas ten kulia, ką?” — paklausė susidomėjęs. O ji atsakė, atsitraukdama nuo lango, už kurio raudo Juozo pasodintas šermukšnis (kitus jo sodintus medelius Kristupienė iškirto, tik kelmai tebestyrojo): “Bene ne vis tiek”. Ir tik motina kažkaip staigiai grįžtelėjo į sūnų, kažką lyg norėjo pasakyti tas žvilgsnis. Et, jos dažnai susirieja, nesupaisysi; paskui išgirdo, kaip kažkas baladojasi ant stogo, išėjo pažiūrėti — a, tai Konstantas susiruošė lopyti stogą, prašo, kad palaikyčiau kopėčias. “Va čia, dėde, žiūrėk”, — pasakė stovėdamas prie kopėčių. Bet ko jos ten riejasi? Vėl grįžo į troba, pravėrė duris, ir staiga tas motinos riksmas kaip kamuolys į veidą: “Prostitutės namuose nelaikysiu, ji jau nuo kito nėščia, nuo kito!” Šitas žodis perlėkė per kiemus, sustabdė iš versmelės su kibirais grįžtančią Vizgirdienę, sulaikė pėdą beritančio Konstanto ranką, žybtelėjo auksiniu dantimi staiga prasivėrusioj Konstantienės burnoj, iš kurios bemat išsprūdo: “O ji pati... — Sulig šiais žodžiais, kadangi tinkamesnių tą akimirką nebuvo spėjusi surasti, net akys išsprogo. — Savo šūdu tepa mergiotę, ne kitaip...”

Nieko, gerai, džiaugėsi neįstengdamas atsigėrėti savo darbu Konstantas — plodamas, lygindamas šiaudus, tuo metu kažkodėl būtuoju laiku pagalvodamas apie Vandą: nieko buvo mergiotė, ir ūgio neprasto, tvarkinga, aha, taigi nieko.

Tačiau Viktoro mašina jau lėkė į plentą. (“Ko gi taip lekia, dar užsimuš”, — pagalvojo Vizgirdienė, kamšydama po skarute spėjusius visiškai pražilti plaukus.)

Štai kada Viktore prabudo motinos prigimtis — o gal ji to ir norėjo, slaptai galbūt to siekė, nes kas gi vertė jį taip ilgai palikti jauną žmoną, elgtis taip, tarsi jos nė nebūtų, ištisais mėnesiais nesirodyti namuose? Dabar jis irgi visa darė lyg šišo pagautas, daužėsi, ėmė girtuokliauti, o su mašina kaip ėmė lakstyti, kokie keiksmai pasigirsdavo namuose, kai retkarčiais juose pasirodydavo, tik dabar motinos tūžmastis šaukė sūnaus lūpomis.

Vėliau Juozas su širdies sopuliu parašys apie savo namus: “Ko negirdėjo šitos sienos, siauručių lentelių lubos, langai, kokios širdgėlos ar neapykantos draskomas žmogus nėra žengęs per šitą nuo pliauskų skaldymo iškapotą, juodą, išdubusį slenkstį. Aš atėjau iš akliausio neapykantos pasaulio, ten ji tebegyvena, ne vakaro saulė, o skausmas, gėla nušviečia aukštą klojimo skliautą, paliečia, sušlamina pušų viršūnes, plinta į pamiškes, atsimuša į skardžius... Ir vis dėlto kažkas mane šaukia atgal, aš nuolat ten grįžtu, aš noriu, privalau, turiu iš apleistumo, iš neapykantos, iš sumaišties pažadinti meilę, prikelti kažką švelnų, taurų ir gerą, iš supleišėjusių sienojų juodumo prikelti, pašaukti nuo slenksčio, galbūt net nuo aukščiausios kalvos ar skardžio, juk ne šiaip jie visada traukė mano akis, ne šiaip žmonės plūstasi, dūsta neapykantoje; jie niršta, nes negali, neįstengia, nepajėgia, nemoka būti geresni, laimingesni, dosnesni sau bei kitiems. Jie puikiai jaučia, kokios neribotos galimybės... slypi ne vien išorėje, bet ir juose, bet, kaip jas atrasti, nežino, ir beveik nė nebando rasti, prieš save ir kitus apsimetinėja, kad jiems ir taip gerai, kad jiems nereikia, kad jie visko pertekę, ir šį turi, ir aną...”

Viktoras traukėsi, o Vanda tuo nė nesistebėjo, nors kiekvienas jo krustelėjimas buvo adresuotas jai, Vandai, — kaip akibrokštas, priekaištas, grasinimas ar slapta aimana. “Visko būna, kiti dar ne taip gyvena”, — šnekėjo ji, ištęsdama balsius, išklaipydama juos, sudauždama vieną į kitą tarsi pavienes klumpes. Jį siutino snūdus jos inertiškumas, tos didelės išdvisusios akys, kurių žvilgsnis tarsi čiupinėja bet kokį jo lauke atsidūrusį daiktą, bet nebežadina jokių jausmų, jame nėra jokios nuomonės — tokios darganoje būva galvijų akys, taip jie atrajodami žiūri į medį, praeinantį žmogų. “A ką darysi, — sakydavo ji, — kaip bus, taip ir gerai”. — “Kas tu esi per padaras! — blaškydavosi po trobą Viktoras. — Sakyk ką nors, klausk, šauk, kas tu per padaras? Tau niekas nerūpi. Niekas, visiškai niekas tau nerūpi”. — “Na kad pašnekėjo, — atsiliepdavo ji, — kaipgi man niekas nerūpės”. — “Tai kas gi tau rūpi, kas?” — “Nu kad tu ir klausi. Kas gi yr? Ko rėkauji?”

Ji jau buvo spėjusi pamiršti Kristoferį, aistros pliūpsniai, suteikę jai gyvastingumo, užgeso, o gal išsiliejo kūne, virsdami vangiu tuklumu, žiovuliu, beprasmiu pažiūrėjimu, bereikšmiu pasakymu, tarsi daugiau nebebūtų nei apie ką galvoti, nei ko norėti, nė nebesuprato, kokia gi jos čia kaltė. Vaikas, žinoma, tikrojo vyro, be reikalo jis triukšmą kelia, visa turi praeiti. Ji vėl ėmė gretintis prie Viktoro. Ji nematė, kas čia pasikeitė, nepastebėjo ar bent apsimetė nepastebinti, kad vyro veidas iš pykčio staiga pamėlsta, kad žodis kitas — ir jo spėjusį įdiržti sprandą išpila raudonis.

Diena po dienos skaistėjo jos veidas, jos ramumas buvo stulbinantis, visa jos paskirtis buvo gimdyti ir auginti vaikus. Sustos priešais, užsijuosusi prijuostę, sunėrusi ant pilvo rankas, žiūrės nieko nereginčiom akim — ne žmogus, lyg koks daiktas, imk, dėk, kur nori, šauk, nekrūptels, nereaguos, be apmaudo, be gėdos, be slapto džiaugsmo, stovi ir laukia, ką jai paliepsi, ko iš jos panorėsi, ir iš anksto tarsi siūlo save. Vyras nužvelgia ją kelis kartus nuo galvos iki kojų — mazgotė!

“Su kitu ji gyventų gerai, — sako Konstantas. — Jai reikia rambesnio, o šitas plykčioja kaip ugnis”. Rambesnio? Bet kaip tada visa jos pasaulyje būtų sunku, sustabarėję. Ne, galbūt kaip tik reikia tokio, kuris žadintų blausią mintį, išblėsusį jausmą, baimę, netikrumą: kas plykčiotų kaip kokio tolimo gaisro prisiminimas, grėstų pragaištimi. Ne, ji galvojo, ji matė viską, bet... “A ką darysi, kaip bus, taip gerai. Vis vien reikia gyventi”. Ji buvo amžina kaip medis, kaip žolė, kaip gamta.

Šaltas, išdvisęs Vandos akių plynumas stulbindavo ne vieną, ypač Juozą. Kartą, jai sėdint, Konstantas staiga pasilenkė, glustelėjo prie tų akių plynumos ir, staigiai atšlijęs, suraukė antakius...,Oškutienė, gyva Oškutienė. Ta irgi, būdavo...” — pradėjo šneką, tarsi Oškutienės jau nebebūtų.

Tačiau kiekviena būtis, persmelkta išskirtinumo, jaučianti savo tragizmą, yra egoistiška. Toks buvo Viktoras, jam reikėjo žmogaus, kuris viską darytų tik dėl jo, tik juo gyventų, o šitokia ta moteris būti negalėjo, ji buvo savaip universali, prisitaikanti prie sąlygų, tuo pačiu inertiška, nereikli, galinti gyventi su bet kuo, tačiau negalinti stipriai prisirišti, mylėti, o tuo pačiu nei aukotis, nei kentėti dėl kito — kaip bus, taip.

Vidurnakčiais, kai ji giliai miegodavo su nauja gyvybe paširdy, kita gyvybė lėkdavo į pragaištį: nirtulingai riaumodama ir švogždama Viktoro mašina kopdavo į kalną (“Velnias neims, užvilksi”), lėkdavo kaip strėlė, švilpiant pro šalį telefonų stulpams ir šviesoms, trumpą mirksnį išplėšiančioms atšiaurų akmenėjantį veidą; jo profilis išsišovusiu skruostikauliu įsikirsdavo į juodžiausias naktis, likdavo rasotame kabinos stikle; jis grimzdavo į bedugnes, į tamsą, darydavo staigiausius posūkius, mirtis prašvilpdavo priešpriešiais griausmingai artėjančiu akmeniniu stulpu, aptėkšdama geležim apkaustytą mašinos bortą; lietuje knibinėdamas motorą ar lįsdamas po ratais, jis būtinai prisimindavo ją ir nusikeikdavo; ta moteris kaip prakeiksmas, kaip mirtis slapstėsi už kelių vingių, už kalnų išlinkių, jis viską darydavo, lyg ką gąsdindamas ar kiršindamas. Ji tapo neatsiejama jo būtybės dalimi, ji buvo jo gesto kreivėj, nelauktam šūktelėjime, ji buvo kaip jo paneigimas, netikėjimas, visiškas abejingumas jam, jo bemiegiam triūsui, ji buvo ir šlapdriba, ir lietus, ir varginantis nesibaigiantis kelias. Ir niekas jo nematė toje pragaišty, pučiant sugeltas rankas, stypčiojant ant kelio ir laukiant, kol privažiuos vilkikas ir nutemps jo sugedusią mašiną, šitą...

Jis vairuodavo sunkią mašiną vingiuotais Kaukazo keliais — kartą vos nenugarmėjo su visu kroviniu į bedugnę po žvarbiu kalnų dangumi.

Žiūrėjo į kalnietį, apsigobusį kailiu ir varantį plynaukšte avis; jam iš paskos vilkosi debesų draikanos — tai gyvenimas, nusistebėjo jis, ir kuo daugiau jo matė, tuo skaudesnės darėsi jo mintys. Jam ėmė patikti svetimų miestų aikštės, kai jas užliedavo aušra, gėlynai, skubantys su portfeliais mokinukai, studentės. Jis paspausdavo signalą, kai uzbekės eidavo šnekučiuodamos per gatvę... Jo mašina ne kartą buvo įsliuogusi į apledėjusį, šiaurės rūkuose skendintį Murmansko uostą, kur be paliovos ūkė laivai, sproginėjo traiškomos lytys.

“Čia aš tarnavau armijoje”, — pasakė jis, įkvėpdamas karšto druskingo pietų jūros oro. Godžiai traukdamas cigaretę, vaikštinėjo tarp barakų, visiems gyrėsi čia tarnavęs, ir jo balsas virpėjo.

Aikštėse, keliuose, žiūrint į išplaukiančius laivus, į keiksnojančius, sunkiai plušančius darbininkus, jame pakirsdavo kitas žmogus, atokus, visur besijaučiąs svečiu. Tokiomis akimirkomis jo stovėsena, balsas, mostelėjimas primindavo tėvą, Kristupą, tik jis šitoks būdavo tarp pažįstamų, net artimų žmonių, o Viktoras svetimuose miestuose, keliuose, šnekučiuodamas su atsitiktiniu keleiviu, — ten jam visa būdavo šviežia, nauja, kažką žadėdavo, jaudindavo. Jame sakytumei gyveno du žmonės: vienas, norintis kuo daugiau turėti, tveriantis, nekantraujantis, kitas tuo pat metu abejingai sviedžiąs, ką turi, dažnai sustingstąs trumpai dvejonei, šventiškam pasigėrėjimo mirksniui, sakytumei gamta jam būtų davusi motinos prigimtį, o sielą — tėvo.

Jo mašinos kabinoje švysčiojo nugalėtojo vėliavėlė. Jis kalė pinigą. Kai paryčiais įvažiuodavo į savo kiemą, Vanda jau nebeišeidavo pasitikti, nebežiūrėdavo meiliom akim, kaip jis, pasidėjęs ant stalo sunkią alkūnę, atraitota rankove srebia sriubą, ji nebesakydavo: “Viktorėl”. Sukaliodavosi aplink lopšy klykiantį, besikėsojantį vaiką, kaišiodama jam žinduką, klostydama.

— Kas gi jam yra? — klausdavo jis skaudžiu balsu. Prieidavo prie lopšio, barškendavo virš vaiko pakabintus žaislus, duodavo, ką atvežęs, — vynuogių, graikiškų riešutų, datulių...

— Mažutis, mano mažutis, — kuždėdavo, klostydama jį ne vien patalais, bet ir tais žodžiais, balsu.

— Jam karšta, sušus, — sakydavo tėvas, tačiau ji neatsiliepdavo, tik dar žemiau pasilenkdavo prie lopšio. Dukrelė buvo guvi, ji krykštavo, spardėsi, mosikavo rankutėmis, gaudydama kažką jai vienai teregimą. Jis irgi pasilenkdavo, paliesdavo ranka jos kūnelį, ir nuo džiugaus krykštavimo bemat atlėgdavo apmaudas, apėmęs įžengus į namus.

Vanda stovėdavo šalimais, nusvarinusi rankas, žiūrėdama tik į vaiką. Ji nieko nepasakydavo, kai jis vėl užsivoždavo beretę, kai eidavo prie mašinos, nes užtekdavo žvilgtelėti į ją tokią, pilnėjančią — o būsimasis valkas kieno? — ir jį vėl pagaudavo siutas, neviltis, skausmas. Dar ką tik patekėjo saulė, o jis vėl turi leistis kelionėn. Plynas vakarinio skliauto pilkumas, staiga, prislinkęs prie jo namų tokiomis akimirkomis, jį lydėdavo per rasotus dobilienų laukus, per motiejukus, kol įsukdavo į vieškelį ties gluosniu, svyrančiu prie dėdės Kazimiero pirkelės. Jie ten eina prie savo galvijų, melžia karves... O jis — kur jis bus pavakary, kuriam plento ruože išlips iš kabinos, kur karštas, alsus asfalto tvaikas tvokstels į veidą? Bet kas gi tave gena į tuos reisus, nevažiuok... Ne, Vanda šito jam nė karto nėra pasakiusi. Ir motina. Tapusi mažakalbe, ji čiupdavo sūnaus duodamus pinigus, ir jie šlamštelėję dingdavo po prijuoste.

Tai buvo tuštuma. Tai buvo džiūvimas, skeldėjimas. Kita moteris šitai būtų pajutusi džiaustydama ką tik išskalbtus vystyklėlius ar eidama per kiemą vandens, ir lietumi būtų pabirusios jos ašaros. Tačiau Vanda nejautė.

Kurį laiką Viktoras vengė namų, apleido visus savo darbus; liko nebaigti priestatai, iki pusės apdengtas šiferiu stogas, trūnijo statybinės medžiagos; lėkė iš namų lėkte, bet jie iškildavo jo vaizduotėje — apleisti, nykūs, jie slapstėsi už kiekvieno kelio posūkio. Štai žmogus dažo skliautą, štai šitas raišioja su vaiku obelaites — o tu ką veiki? Kur leki? Akimirką tokia akivaizdi tapdavo visų tų reisų beprasmybė. Štai tavo motina raukšlėtu išdubusiu veidu prie pajuodusių žabų krūvos, štai ji dilgėlėse... lekia per kiemą. Štai tavo vangi, plačiaklubė moteris, grūdanti vaikui apseilėtą žinduką, ir raudonos serbentų kekės už lango, plazdanti dirvonėliuos kaitra, kaitra, besilydanti virš plento, virpanti, besiliejanti, tarsi persišviečianti stiklo masė, tarsi kokia plazma.

Ką jis prisimins iš to meto? Tvaiką lipnaus asfalto, baltą pakelės stulpą, akmenį, kryželį, gėlių kauburėlį pakely, kur buvo kažkas suvažinėtas... Baltą uniformuoto milicininko pirštinę, rodančią, kur sukti, jo šalmą, batus, milinę, stovintį šalimais motociklą, šlagbaumą, traukinį, sunkų jo ratų trinksėjimą, šnypščiančius garų kamuolius, begalinę pypčiojančių mašinų vorą... Vėl milicininko, spardančio batu padangas, tikrinančio dokumentus, veidas. Daugelis veidų, kuriems jis buvo tik vairuotojas, tik odinė striukė. Kas yra tie plynaukščių plotai, tarsi nutvieksti skaudaus netikrumo, ką jam, vairuotojui, veikti su egzotiško medžio vaizdu, rasotomis vynuogių kekėmis, su švilpiančiu vėju, su sniegu, sūkuriuojančiu priešais mašinos stiklą, su visu tuo, kas veržėsi, brovėsi ir tarsi dengė pro mašinos langą atsiveriančius vaizdus? Ką taip įnirtingai trindavo jo mašinos valytuvai, ką taškė jos ratai, kokius jie įveikdavo atstumus?

Kartą kelias taip susiaurėjo jo akyse, kad jis turėjo sustoti, kitą kartą staiga dingo taip aiškiai matytas posūkis, kelias išsitiesino ir kaip strėlė šovė priekin — laimė, kad patikėjo pirmu įspūdžiu ir nuspaudė stabdžius. Galbūt jis nesąmoningai troško mirties... Sykį Juozui pasakojo, kaip jam gera buvo važinėti keliu, kurio abiejose pusėse kaip kareiviai, kaip nebylūs sargybiniai stovėjo gretos aukštų išdidžių kiparisų, o virš jų toks skaidrus dangus, nors asfaltas ir ten lydėsi nuo karščio, ir tik plento, benzino tvaikas, tvaikas odinės striukės, prisigėrusios prakaito, tomis akimirkomis neleido prarasti realybės jausmo. Psichologai yra nustatę, kad svetimų, nelauktai besikeičiančių, neįprastų laukų ar miestelių vaizdai vairuotojui pavojingi — jis gali trumpam prarasti realybės pojūtį, užmiršti, kas jis, kur važiuoja.

Kartą, įstrigęs siaurame kalnų kely, jis spaudė klaksoną ir mintyse skandavo: “Van-da”. Virš jo mašinos kybojo griausmingos uolos, apačioje šniokštė sraunus kalnų upeliūkštis, o už jo saulėtoje pievelėje ganėsi avys — tas vaizdas, toks nelauktas, nerealus, regimas iš grėsmingo uolynų tarpeklio, bemat tapo jo vidinės dramos arena, ilgam išliko atminty. Ir šiurkščios, retos, vėjo šiurenamos nuokalnių žolės, ir akmenys, besiritantys iš po stačiu šlaitu einančio žmogaus kojų, ir gailus avių mekenimas, — visa nesuprantamai siejosi su juo, kažką jam bylojo. Kas čia nuo ko bėgo, veržėsi, atakavo nebylų granitą, tiško purslais, riaumojo, kas čia gailiai mekeno? Sunerimęs jis laukė, kol nusileis tas žmogus, tačiau kalnų piemuo tepaprašė užsirūkyti, ranka, kai degė kalniečio cigaretę, virpėjo, jam atrodė, kad tas žmogus, traukdamas dūmą, žvilgčioja į jį tyrinėdamas, iš padilbų. Nusiramino, kai persimetė vienu kitu žodžiu ir kalnietis net pasiūlė nakvynę. Nuvažiavo negalėdamas nusikratyti keisto įspūdžio, gal ir ne įspūdžio, o aklo, argumentų nereikalaujančio įsitikinimo, kad tame kalnų tarpeklyje jo tykojo grėsmė.

Kaip už menininką kalba drobės, skulptūros, už aktorių sukurtos rolės, taip už jį, jo skausmo sukaustytą nebylią sielą kalbėjo pralekiantys pro šalį peizažai, stulpai, namukai, stotys, miesteliai, medžiai, kalbėjo, traukė į save ir nešė keliais, kalbėjo nežinią, o beribiai įveiktų atstumų plotai realizavosi kaip atskirtumo skausmas. Visos jo kelionės buvo vienas nepabaigiamas pasakojimas su daugybe šauktukų, klaustukų, pauzių, turintis savo ritmą, tempą, greitį bei kulminacinius taškus. Kai kartą Juozas paklausė, ar Viktorui patinka toks darbas, jis atsakė — labai, ir jo akys plykstelėjo. Šitaip atsiliepiama apie mylimą moterį, apie tai, kas intymu, kas yra slapčiausių mūsų norų išsipildymas.

Kartais Viktoras įsidėdavo kelionėn poezijos tomelį, — Juozas to nežinojo, jis jau buvo spėjęs primiršti brolį, o Viktoras paslapčia pėdino iš paskos, juo toliau, juo labiau degė noru priartėti prie brolio, džiaugdavosi, kai šis apsilankydavo jo namuose.

Vėliau, apžvelgęs šiuos Viktoro gyvenimo epizodus, keliones, iš pabirų brolio pasakymų, detalių (šios detalės jau šį vidurnaktį brėžėsi Juozo sąmonėje, nors dar neryškios, geidžiančios užbaigtumo, papildymų, aiškumo) atkūręs gana apytikslį mozaikinį portretą (tie mozaikiniai elementai susidėlios pagal savo vidines tendencijas — jų traukos jėga, beje, gana stipri — sklis daugiau iš paties Juozo, taigi tame mozaikinių elementų išdėstyme galime įžvelgti ir paties Juozo portretą), Juozas krustels: jautriam žmogui daug nereikia! (Toks buvo, matyt, ir pats Juozas — beje, šitai konstatuodamas, jis jau galvojo ir apie save.) Užvaldys jį viena mintis, įsismelks vienas jausmas, dvejonė ar skubota išvada, deginanti, svarinanti galvą, ir štai: kad ir kur jis būtų, ką darytų, visur, matyt, neišvengs kokio pragaištingo įsitikinimo apraiškų.

Viktoras pasijuto apgautas, atstumtas, nereikalingas, ir visa, ką jis paliesdavo, ką darydavo, tapo nebereikalinga: atsirado įprotis vaikščioti skubiu žingsniu, tiesiausia kryptimi, nenatūraliai užlaužta galva, stumtelint, paspiriant kokį daiktą... Kas pasakys, koks yra ar galėtų būti vieno ar kito žmogaus tikrasis būdas, charakteris? Melancholikais mus kartais paverčia pernelyg ilgas neįveikiamas atstumas nuo to, ką norėtume turėti, pasiekti, kuo norėtume būti. Melancholikai dažnai šneka geidžiamąja nuosaka — būtų gerai... O pavadinti, paraginti jie nori pakilti, bet rankos nusvyra pačios — neverta, pernelyg vėlai, kas iš to, — paskui įsileidžia į filosofinius samprotavimus apie beprasmybę, visų pastangų tuštumą, apšaukia visus egoistais, bet tai tik pasiteisinimas, maskuotė. Jie nori, bet negali, nepasitiki, o gal bijo, kad neįstengs, ir jų gyvenimas skendi prietemose, kurios vis tirštėja, žadėdamos visa uždengti; jiems skaudu prietemose, bet jie jas myli. Prietemose jie girdi ar regi kažką nežemiško, guodžiančio, gero ir tada sako: va dėl to nežemiško, to gero, skaudaus, guodžiančio mes... Bando tai nusakyti žodžiais, bet jiems nepavyksta: jie nėra kūrėjai. Choleriškumas kartais tebūva nežinojimo, kur eiti (melancholikai žino), vidinės sumaišties požymis. Juozas vėliau dažnai spėlios, koks buvo Viktoras iš tikrųjų, tačiau viena žinos visada: tada dar daug buvo galima pakeisti, tada Viktoras elgėsi taip, tarsi lauktų — jei ne visi, tai vienas kitas susidomės juo, paklaus: kodėl tu taip elgiesi? Taip kalbi? Kas tau yra? To turėjo paklausti artimieji, ypač Vanda! Paklausti, pašaukti jį savo balsu taip, kad tas balsas tarsi sklistų iš pačių jo būtybės gelmių, pasilenkti prie jo, sužeisto, tūžmingo, kenčiančio, — išgydyti tegalėjo tik ji. Ji turėjo pripažinti savo kaltę, atgailauti, pasižadėti, o galbūt melsti su ašaromis atleidimo.

Šit ji uždengė stalą, o jis sėdi užstalėj, įsitempęs “skaito”, ji dėlioja taures, šakutes, jis “skaito”, ji nueina — sušnara laikraštis, nulekia ant sofos. Nieko įdomaus nėr. O kodėl apie tai nerašo? Apie tai kodėl neužsimena, slepia, tyli? Ne, jis nevalgysiąs, nenorįs, eisiąs geriau pasivaikščioti. Kaip nori, sako ji, ir visa jam aplink papilkėja, nugarma tolyn, trenkiasi į sieną, lekia pirma jo laukan. Ramiai, be menkiausio sutrikimo, nuovokos ji nudengė stalą ir jau prie vaiko. “Mažutė, mano mažutė...” — šnabžda patempusi lūpas. Koks durų trinktelėjimas ją galėtų pažadinti, koks riksmas, įsiveržęs staiga? Ji bemat užmiršo, kas čia buvo, kaip turėjo ir galėjo būti, ir kas yra dabar. O kurgi kiemas, kuriame Viktoras stoviniuoja? Gal nueiti miestelin į užkandinę? Tie susiraukšlėję, pikto vėjo gainiojami lapai, žvarba, dargana... Galėjo nebūti — girto siuto vakare, sugrįžus iš užkandinės, sužeistos kojos (kartą, pastoviniavęs kieme, jis nuėjo kapoti malkų), nebaigto statyti prieangio, daugelio panašių dalykų galėjo nebūti, jeigu Vanda būtų ne Vanda, kuri galvoja: “A ką aš padarysiu; kas man? kur nori, tegu ir eina; mažutė mano mažutė...” Kai kas apie Viktorą užsimena, ji sako: “A, buvo girtuoklis...”

Bet kiek kartų tas girtuoklis vežė iš sklypelio bulves, burokus, tampė maišus... “Gal dar atnešt? Ko dar reikia? Gerai, padarysiu. Atvešiu’, — tegirdėjo. “Ai, ai, paslaugus, ai, ai, koks geras!” — šūkčiojo tada, o dabar — girtuoklis, nieko gi iš jo nėr, visai išnykęs. Kaip jis galėjo taip pasikeist? Kol dirbo, jiems buvo geras. Kas tik nesinaudojo jo gerumu. Fiziškai buvo stiprus, bet kas matė kančią ir sutrikimą, baimę giliai įdubusiose jo akyse, kas matė, kaip jis, apsivilkęs dulkėtais kareivio rūbais, pakėlė tas akis į aukštas instituto sienas? Matė Juozas, bet ir jis... Kas matė, kaip nakčiai pasitiesdavo pašvinkusį vatinuką? Kas matė jo skaudžiai primerktas akis, kas girdėjo, kaip jis inkšdavo naktimis? Tuos priekaištus Juozas norėjo sviesti visiems, sužinojęs, kad Viktoras atsidūrė kalėjime, kad Vanda išėjo, net motina numojo ranka, ir dabar jos duktė gyvena su Kristoferiu, kuris ir stogą šiferiu uždengė, ir grūdų priveža. “Ai, ai, kiek uždirba!” — skėsčioja motina rankomis.

O šitų kalčių kam reikėjo: išdaužto lango, mėlynės Vandos paakyje, motinos riksmo, grėsmingo motoro riaumojimo? Visa tai vėliau bus pridėta prie dviejų teismo bylų: bylos už visuomeninio turto grobstymą ir skyrybų — visa tai vėliau guls kaip nepaneigiami Viktoro kaltumo įrodymai. Tuose teismuose Vandos veidas bus ramus, oda skaisti. (“Kad jo toks būdas, ką padarysi”, — sakys.) Sėdės sumetusi rankas į skreitą, žiūrės didelėmis išdvisusiomis akimis — gyvas nenuovokumas.

Juozas tai regėdamas prakeiks visą Oškučio giminę, tėvą, nupiepusį seną ožį, motiną, išauginusią tokią dukterį...

Vanda teisi. Vanda niekuo dėta, ji tupinėja aplink savo vaiką... O Viktoras suluošintas, mirtinai sužalotas...

STELA

[1]

Po metų Juozas bandė stoti į institutą, tačiau į aukštąją mokyklą jo nepriėmė. Pasiryžęs iš miesto nesitraukti, jis sukaliojosi aplink įvairias įstaigas — ką jiems reiškia įdarbinti Juozą Daukintį, galėjo, žinoma, priimti į aukštąją ir be to balo: mokykloje, iš laikraščių jis ir tegirdėjo, kaip jais visais rūpinamasi, kaip jie yra mylimi, laukiami, reikalingi. Kam gi čia jo reikia, grąžino dokumentus nė nepasiteiravę, kur jis dėsis, ką veiks. Dūlinėja atstumtas, atliekamas... Kanceliaristai, vaiposi atstumtasis, išsigalvoja visokių formalumų, kortelių, blankų, pažymų, laiptelių, užtvarėlių, būk tu čia išmintingiausias, geriausias, sąžiningiausias, doriausias, būk tu kas tik nori, bet be pažymėlės, rekomendacijos niekur tavęs nepriims. Širdo, spjaudėsi, tačiau šiuos jausmus stelbė nuoskauda. Buvo įsitikinęs: kiekvienas, su kuo tik pašnekėtumei, iš sąžinės pasakytų, kad Juozas Daukintis turėjo būti į institutą priimtas, priregistruotas šitame mieste, įdarbintas, tik va su kuo čia tu taip pašnekėsi...

Būsimieji kai kurių fakultetų studentai dar tebelaikė egzaminus, ir jis dažnai nuslinkdavo į institutą; glaustydavosi prie statulų, prie bareljefų, prie dekanato durų. Čia sukaliodavosi ir keletas merginų. Jos krūpčiodavo nuo menkiausio durų virstelėjimo, keldavo akis į išeinančius vyriškius, lėkdavo jiems iš paskos, vapėdamos: dėstytojau... docente... Viena, plona gėlėta suknute, didelėmis ryškiomis akimis, vis glaudžianti prie krūtinės vadovėlius, iš karto patraukė Juozo žvilgsnį. Tą dieną, kai jis atsiėmė dokumentus ir, pasiryžęs šiais metais čia nebekelti kojos, ėjo koridoriais vienas, be draugų, ji sėdėjo ant dulkėtos dekanato koridoriaus palangės šalia didžiulės skaitančio žmogaus statulos ir suglamžyta nosinaite šluostėsi pabrinkusias akis. Priėjo, prašnekino.

— Pasitrauk, — spygtelėjo mergina. — Tu toks pat nevykėlis kaip ir aš, o dar vaikštai galvą užrietęs, — ir jis vėl pasijuto apskretusiu, pamotės ujamu ir užgauliojamu paaugliu. Toks jis, beje, jautėsi visą laiką: nukleipti batai, trumpos, išdubusiais keliais kelnės, išdilusios nuo kasrytinio lyginimo, išaugtinis švarkelis, apšiuręs portfelis, — kaip ne vieta čia jam buvo tarp veidrodžių, ant parketo... Nors ir pats bijojo į save tuose veidrodžiuose pažvelgti, jautėsi esąs kur kas įspūdingesnis, tačiau ta mergina... ir jis pamatė, kad ir jos rankos, kurias ji bemat paslėpė, per stambios gležnai figūrai, įdiržusios nuo vandens, kaitros, jos rausė žemes, ravėjo daržus... Jos rankos, sesers rankos, sesers ašaros. Daugumas jų čia suplūdo atitrūkę nuo darbų ir elgėsi taip, tarsi ką tik padėję grėblį, įbedę šakes, ištiesinę įskaudusias nugaras, ėję priešais vėtrą per bulvienas; nuplikinti karštų vėjų veidai, nuo pelkių, nuo kūdrų, upeliūkščių vandens suskirdusios rankos, kojos, tenai, kaimuose, palikti tėvai, broliai, seserys. O dieve, suaimanuodavo jisai be garso, ir čia tos molėtų kalvų dukros, vijusios barelius, rymodavusios prie vartelių, nuplikytos usnių, akuotų, augintos darbui...

— O aš vis tiek įstosiu, tu negalvok, — pasakė kiek apsiraminusi mergina.

— Kur?

— Į mediciną.

— A... — žioptelėjo Juozas. — Bet geriau eikime iš čia, tie kanceliaristai mane siutina.

— Chi... kaip tu juos pavadinai? Kanceliaristai? Na gerai, eikime, — ji timptelėjo suknutę, ir tik dabar jis pamatė, kokie dailūs jos klubai, kojos. — Kurgi tu mane vedi, kur mes eisim? — pakėlė į jį kiek sunerimusias akis.

— Sugalvosim.

— O mano draugės jau išvažiavo. Važiuosiu šiandien ir aš, darbai laukia... Rugiapjūtė, o mama viena su tais savo ančiukais, su broliuku, — šnekėjo, skubėdama gatve. — Ko jam lauktuvių nupirkti, neišmanau, kaip jis laukia manęs, tu nežinai, per dienas turbūt stovi prie tvoros, visas murzinas, prisimerkęs nuo saulės, išsiviepęs, va taip... — Ir ji parodė kaip.

— Iš kur tu?

— Nuo ežerų, iš Ignalinos, o vadina mane Kriste, Kristina.

— Juozas, — pasakė jis kimiai, kažkodėl dar pridurdamas: — Juozas Daukintis...

Ir vėl tvokstelėjo į jį ta paauglystė, fermų tvaikas, tėvas, plyšojanti pamotė... Ar užmirš kada nors visa tai, ar nubyrės nuo jo tie ankšti, apskretę paauglystės šarvai?.. Jam vis grąžindavo tuos metus ir atsitiktinė vitrina, ir tiriantis nepatiklus žvilgsnis, jo paties šešėlis aikštėje po vidurdienį mušančio laikrodžio dūžiais...

Ji pasitaisė šviesius, vėjo ištaršytus plaukus, šyptelėjo, pakėlė į jį akis, ir visa — stogai, medžiai akimirką tarsi suspindo rugpjūčio atšvaitais. Aikštėje buvo pilna balandžių, jie pakildavo, suplasnodavo sparnais, į blauzdas jai plakėsi ir šviesi suknutė... Jie įėjo į vėsią katedrą, žiūrėjo į “Lietuvaitę su verbomis”, paskui į “Mergaitę su gėlių puokšte” ir ilgai ilgai į Mariją Magdaleną: prie žvakės, uždėjusi ant kaukolės ranką, sėdi palenkusi galvą mergina, jos akyse siaubas, vešlūs plaukai krinta ant nuogos krūtinės, pečių.

— Kaip gražu, kaip... kaip! — egzaltuotai šūkčiojo mergina, bet jis staiga nusisuko ir pats sau pratarė: “Nei šis, nei tas... toks dirbtinumas... — garsiai tepasakydamas: — Nieko, visiškai nieko”.

— Dabar aš eisiu į bendrabutį, — pasakė mergina, kai jie vėl stovėjo aikštelėje, ir padavė jam ranką.

— Mums berods pakeliui.

— Kaip nori, bet aš šiandien vis vien išvažiuoju, dabar pat.

Pamačiusi, kad jis neryžtingai mindžikuoja prie bendrabučio durų, ji antrą kartą atitraukė ištiestą ranką ir, plačiai atverdama duris, pakvietė:

— Jeigu jau taip nori, gali užeiti...

Jie susėdo ant lovos, šnekučiuodamiesi apie šį bei tą, vartė jos albumėlį, žiūrinėjo mokyklines nuotraukas — ant visų jų buvo užrašyti tie patys palinkėjimai bei žodžiai, kokius rašė ir Juozo bendraklasiai.

— Tik aš neturiu kuo tavęs pavaišinti, — ji užvertė albumėlį, bandė stotis, bet jo ranka jau buvo ant jos liemens, nė nepajuto, kaip ją prisitraukė prie savęs, lūpomis įsisiurbė į kaklą, krūtis, ir staiga kvapą užgniaužiantis antausis, kitas...

— Niekšas, — ji taisėsi suknutę, stovėdama priešais, akys degė tokia neapykanta, kokios jam dar nebuvo tekę matyti. — Tik prisiartink, paliesk!..

Be galo sukrėstas, visą pusdienį lakstė iš vienos gatvės į kitą, nė pats nežinodamas, kur lekia, ką daro.

Skruostas tebedegė, ausyse aidėjo: “Niekšas”.

Arklių skersgatvyje susidūrė su Valdemaru, ištįsusiu, landžiu, kažkokiu kokčiu vaikinu iš Palangos — jis irgi neįstojo. Norėjo lėkti toliau, bet šis nutvėrė už rankos:

— Kas tau yra?

— Et, — mostelėjo Juozas, vėl ketindamas lėkti.

— Klausyk, gal nori pakaušti, čia tokia knaipė yra, einam.

Kai jie jau sėdėjo už stalelio ir Juozas trumpai papasakojo šią istoriją, žemaitis ėmė kvatotis. Paskui, atgavęs kvapą, pasakė:

— Taigi aš ją... užvakar, ką, netiki, ir man ji tėškė antausį, bet paskui atlyžo. Ką, netiki?... Mes jau mokykloje... Nusivilioji kur į paplūdimį, suknelę ant galvos, ir valio — tegu spardosi, rėkia, kandžiojasi. Kandžiojasi jos neilgai, tu manim patikėk, beveik visos atlyžta, o tada... — Jis visas degė, akys spindėjo. — Smagumėlis, a! — gaikčiojo žemaitukas. — Pražiopsojai, brolau, gardų kąsnelį pražiopsojai, kas kad apčiulptas...

— Ar tu nenutilsi?! — staiga subliuvo Juozas ir pasileido pro duris. Žemaituko žodžiai kiek atvėsino: jeigu tikėsi juo, galvojo, jeigu taip yra, jeigu visos jos tokios... Šios mintys, kol kas padrikos, bejausmės, vėliau kokias dvejones, kokią vidinę audrą sukels jame! Betgi aš turiu. Nijolę, staiga susigriebia ir kažkodėl užsidega noru dabar pat ją pamatyti ar bent parašyti. O kodėl neparašo ji?! — stabtelėjo kaip nudiegtas. Ne, geriau paskambinsiu, dabar pat, įsitikinsiu, ar ji yra bendrabutyje, tačiau į Užpelkių centrą, į bendrabutį, jis neprisiskambino.

Grįžo pavakary, pritemus. Švietė beveik visi langai, visas bendrabutis gaudė kaip bičių avilys, dainavo tas pačias šimtus kartų girdėtas dainas, išrėktas, pragertas dainas — prasiveržė tai, kas buvo neišrėkta, neišsakyta jų tėvų, per daug senobiška, per daug... — pagalvojo jis, bet ar ilgai jos dar tvers, ar ilgai tie rymojimai prie vartelių, rūtelės, žirginėliai, kalneliai, tie... Skaistūs veideliai, bijūnėliai, lelijėlės stelbė ir maišėsi su tuo, kas išpuoselėta amžių glūdumoje, baltuose rugiuose, varant, skubinant barelius, šienapjūtėse. Dainos, išskalavusios užpelkiečių laukus, kėlusios aukštą darbymečio saulę, drovios, svajingos, nuolankios, giedros, atsiveriančios saulėtomis platumomis, ilgesingos, be tiesioginio jausmų išsakymo, be karštų prisipažinimų, be širdies plakimų, visa patikinčios pernelyg iškalbingiems simboliams, kurie vis varijuojami be krašto, be galo, vis prasiveržia su nauju jausmų antplūdžiu, šviežumu, geba išsaugoti tai, kas nutylėta, intymu, ir tuo pačiu priartina, įtraukia į tai, kas visuotina.

O dieve, ir čia šitie karo vaikai, apkurtinti sprogimų ir šūvių, prisiklausę visokių kalbų, prisižiūrėję — va šitas, blyškus, giliomis akimis, pats sau prisiekęs, kad nenurims, kol neišreikš, neišsakys visa ko, ką jis matė savam kaime, šitas, grieždamas dantimis bešnekąs apie kruviną priešą, šitas, tylomis besiklausąs, šitas, visiems kuždąs, kad jis kažką turi saugoti, tausoti, rūpintis, būti ištikimas... šitas, besityčiojąs iš jo... Vaikai iš vėjuotų pakrūmių, riksmo, iš siaubo ir netikrumo, žvarbę gruodo palaukėse, stoviniavę, žiūrėję į saulėlydžius, į vieškelius, girdėję kalenant kulkosvaidžius, matę, kaip ginkluoti vyrai vaikščioja po kiemus, ankstyvais rytais stovėję su faneriukėmis miestelių aikštėse, kur suguldydavo nušautuosius... Tie žilvičiai, tos raudos, tie kloniai. Vienas tebesiilgi rūtų, jurginų, tų vakarų, tų dainų, kitam spjauti į viską, ketvirtas... Tačiau dauguma tylučiai, klusnūs, laukti, kviesti, prisiploję prie vadovėlių, nedrįstantys prieštarauti, neskubantys pareikšti savo valios, vedami, stumiami, besigilinantys į tai, į ką jiems paliepia gilintis...

Tačiau Juozui dar nebuvo atėjęs laikas bodėtis visu tuo, jis stovėjo po gelstelėjusiomis liepomis, klevais. Vakaras buvo šiltas, sirpo saulėlydis, dirvonėlyje prie observatorijos nedrąsiai čirpino žiogai — didžiųjų karštų darbymečių muzikantai, iš kažkur dvelktelėjo arimo kvapu... Staiga kažkas šlamštelėjo tarp tų liepų, išlindo toks sustiręs, liūdnomis akimis, mažas, smulkutis, pakėlė į Juozą akis, tarsi kokio užtarimo prašydamas...

— Manęs irgi nepriėmė, — sulemeno.

— Vaciukas? — Juozas tebežiūrėjo į langus.

— Taigi nepriėmė, — skundėsi vaikis, — dabar jau žinau galutinai.

Juozas sukosi, nenorėjo matyti ašaringo Vaciuko, jis kopė į tuos bendrabučius, ne, ne, kartojo sau, be jo ten neapsieis, jis turi ten būti, jis vis tiek įstos, tačiau iš paskos jam lapnojo ir Vaciukas, toks nuskriaustas, graudus, nepaguodžiamas, kupinas netikrumo.

— Tai ką su tavimi daryti? — grįžtelėjo ir suėmė jį už pečių. — Eik ir susimuški su kuo nors arba grįžk į namelius.

— O tu? — paklausė Vaciukas.

— Aš... aš kaip nors.

— Tai ir aš kaip nors... su tavimi... Gerai, eikime, — pasakė Vaciukas, kuris ir taip vis sekiojo Juozui ir kitiems — augesniems, stipresniems — iš paskos, toks sutrikęs, nepaguodžiamas, liūdnas. — Bet kur? — pakėlė liūdnas akis.

— Į tą bendrabutį.

— Betgi...

— Eikime... eikime, — pamojo Juozas, tačiau ten, kambaryje, kur būsimieji studentai, susėdę prie savo lagaminų, naikino valgio likučius, ėmė iš Vaciuko šaipytis: ko tu toks nenumaldomas, ko tu vis inkšti?

— Nebūk tu toks išdidus, — staiga pratarė būsimasis teisininkas su randu paakyje.

— Aš? Ar aš išdidus? — subruzdo Juozas.

— Kaipgi ne, kaip tu su Vaciuku elgiesi? Abu jūs likimo draugai.

— Ak, tiesa, — Juozas staiga nuleido galvą, nusvarino stambias rankas išsišovusiomis venomis, pažiūrėjo į juos ir staiga pašoko: — Ne, niekad aš neverkšlensiu, ne, aš ne Vaciukas, ne!

Kitą dieną išklydo į miesto apylinkes, keliavo palei geležinkelio bėgius, sandėlius, benzino pilstymo stotis, žvyro karjerus, žvilgčiojo į kranus, buldozerius, stovėjo prie didžiulio pilko bokšto, virpančio nuo įtampos, — ten sukos milžiniškos girnos, žvyrą, akmens skeveldrėles paverčiančios miltais, žiūrėjo, kaip tos skeveldrėlės supilamos į metalinius nasrus, kaip paverčiamos dulkėmis, — visas šio miesto pakraštys buvo jomis nusėtas: žolė, medžiai, namukai; šnektelėjo su tepaluotais darbininkais, bet šie, nužvelgdami jį, tarsi klausė: o tu ko čia slankioji? ko nedirbi? kas gi tu toks esi? Suko akis į šiltai pamiglavusias rudenėjančių laukų tolumas, į šviesius beržynus, į kalvas, glostomas šiltos saulės: jį šaukė tie beržai, tos kalvos, nesiliaujantis miesto gausmas, stogai, apgaubti melsvo dūmelio; dirvonu pro mekenančias ožkas nuklydo iki aerouosto, žiūrėjo, kaip kyla ir leidžiasi lėktuvai, kaip išlipa keleiviai, kaip privažiuoja trapai, nuslinko ten, kur dvokdami smilko milžiniški šiukšlių kalnai; ko tik ten nebuvo — bateliai, skėčiai, konservų dėžutės, vaikų vežimėliai, karnizai...

“Va tokie, — pasakė sau, stabtelėjęs prie plonų varinių vamzdžių, — buvo ir mūsų gryčioje”. Prie jo priėjo apibrizgusiu lietpalčiu senis su terba, veltiniais ir, pražiojęs bedantę burną, nužvelgė jį kelis kartus nuo galvos iki kojų — viena jo akis buvo balta, be lėlytės, nereginti.

Vakarop užkopė ant aukščiausio kalno ir ilgai žiūrėjo į stogus, apšviestus slystančios prie horizonto saulės. Purtė galvą, gniaužė kumščius. Jis išvaromas iš čia, išgenamas! Tuo pačiu jauste jautė tą stogų šiltumą, skverų, senų kiemų jaukumą. Per kelias dienas išbraidžiojo visas miesto apylinkes. Oras buvo šiltas, rudeniškas, ir laukai dvelkė ilgesingu grauduliu, gal net gedėjo kažko, — jo čia nebus, o žmonės vaikščios vakaro spindulių sušildytu grindiniu, sėdės skveruose ant suoliukų, miklūs ir linksmi vaikinai tinklinio aikštelėje daužys kamuolį, liepomis pakvipusiomis gatvėmis vaikščios apsikabinę įsimylėjėliai, Juos siaustys šiltos prietemos, sūkuriuos senose tarpuvartėse... Bendrabučiuose įsižiebs šviesos, daug šviesų, jo bendraminčiai, su jais ir Albinas, sėdės prie knygų, ginčysis, skubės į pasimatymus, šokius... Ne, ne, vapėjo, niekur jis iš čia nevažiuos. Pasiliks. Elgsis kaip įsimylėjėlis: nors jo mylimoji jau ištekėjo ar rengiasi tekėti už kito, vaikšto su kitu už parankės, bet jis vis ieško progų, kad galėtų ją susitikti, prasilenkti su ja, matyti ją iš tolo, jausti, kad ji kažkur netoli, kad galvoja apie jį; jis laimingas, kai prasilenkdama ji šypteli, kaltai nuleidžia akis ir dar stipriau įsikimba savo išrinktajam į parankę, bet jis to nė nepastebi, jis yra įsitikinęs: vienas nesusipratimas, kad ji vaikšto su kitu, iš tikrųjų ji ilgisi jo, sapnuoja jį, kada nors jis gal taps jos paslapčių patikėtiniu. Ji tokia kukli, švelni, gera, ji taip pažvelgė, jos drabužiai, rankos, pečiai, ji, tik ji! — klykia visa jo būtybė, užvaldyta beviltiškos meilės: štai jos langas, durys, pro kurias ji išeina, laiptai, ant kurių ji stato koją, varteliai... Ten švysteli saulė, sušlama, sušlamščia vijokliai — nelyginant jos šypsena, kai jį išvysta, — kukli, švelni, atsiprašanti, kaip žvilgsnis, kai ji kaltai nuleidžia blakstienas... Kiemas, tie medeliai, takai, net aprūdijusi skardinė dėžė, net padžiautas ant tvoros skuduras — visa čia taip miela, visa čia alsuoja ja, gyvena, regi ją ir virpa nekantriu džiūgavimu... Ypatinga šio kiemo tyla, švelnios ir šiltos čia prietemos, gaivūs rasoti rytmečiai, ore tvyro iš jos sujaudintos aukštai besikilnojančios krūtinės išsiveržęs nuostabos šūktelėjimas, rasomis spindi jos akių tyrumas, gaiva, ir gieda, čiulba, šlovina ją čia paukščiai, — kaip rytiečių poezijoje mylimosios sodas... namai... kiemas — tai šit kas jam buvo institutas, — mylimasis, kurį ji atstūmė, bet nieko — vėliau ar anksčiau, jis įžengs į tą pasaulį, tuos namus, jis čia bus savas.

Išsimaudęs upely, pasimankštinęs, pabėgiojęs pievelėje, skubiai grįžo į bendrabutį. Kai kurių lovų patalynės jau buvo išneštos į sandėlius, sukrauti lagaminai, draugai jau turėjo nusipirkę bilietus į namus, tačiau laiko iki vidurnakčio traukinių ar autobusų dar buvo, ir būsimieji studentai lėbavo už skilandžio, kumpio, sūrio bei lašinių likučiais apkrauto stalo. Už jo sėdėjo ir Vaciukas, sutrikęs, žvilgančiomis akimis, kupinomis tokio nuolankumo, atsidavimo, pagarbos, gėlos bei gailesčio sau, kad Juozui pasidarė koktu. Trinktelėjo durimis, pastūmė kėdę... Priešais sutavaravo ką tik demobilizuoto jūreivio marškinėliai, plėšinių įsisavintojo, būsimojo teisininko randas ties kairiąja akimi, vienas, sėdintis už jų nugaros, iškėlė į viršų ranką šūkteldamas:

— Juozai!

Albinas purtė ranką, šnekėjo džiugia greitakalbe; jis ką tik grįžęs iš praktikos. Juozas tegirdėjo tik atskirus vardus bei žodžius... Kernavė. Punia, Zapyškis, Ragainė... Ašmena...

— Rinkom tautosaką, kaip ten gražu, o žmonės... Ko tu nesidžiaugi? — staiga atlyžo Albinas.

— Aš neįstojau, — Juozas nudelbė žvilgsnį, dirstelėjo į Vaciuką, tas sėdėjo apmiręs, pilnomis ašarų akimis.

— Žinau. Įstosi kitąmet.

— Bet tu jau būsi beveik įpusėjęs.

— Na ir kas, — iš užstalės užbosijo Vladas, — padirbėsi, gyvenimo pamatysi, aš porą metų ten, plėšiniuose, o jūreivis ketverius... su šautuvu, su kerziniais batais... čia tau ne juokas, supranti.

— Teisingai sako kolega, — pritarė Albinas, mandagiai pasitraukdamas.

— Atleiskite, koks jūsų vardas?

— Vladas, — atsakė būsimasis teisininkas.

— Žemaitis?

— Ne, iš Aukštaitijos, nuo Dusetų, o jūreivis iš Rokiškio, o šitas iš... Žinote, kaip jis ten šneka? “Kakias spalvas Rakiškia bažnyčias bakštas?” — šniaukrojo Vladas. Visi ėmė kvatotis.

— Tu nejuokauk, mes irgi iš ten, iš Užpelkių, — stodamasis vienon greton su Juozu, pasakė Albinas. — Mes tau parodysim, kakias spalvas, ar taip, Juozai?

Juozas linktelėjo, ir staiga už nugaros pasigirdo ilgai tramdytas kūkčiojimas. Visi grįžtelėjo į Vaciuką, ėmė aplink jį tupinėti, raminti, guosti. Bet šis muistėsi, šaukė:

— Nenoriu namo. Užmuš mane patėvis, iš namų išvarys... Jis man sakė: “Jeigu neįstosi, kojos nekelk”.

— O kur tavo tėvas? — paklausė Vladas.

— Žuvo, banditai nušovė.

— Matai, kurvos, — iškošė pro dantis jūreivis.

— Pasakok, kas naujo Užpelkiuose, — paklausė Albinas, kai Vaciukas kiek apsiramino. Draugai jam padėsią įsidarbinti, be to, Juozas — vyras kaip mūras, paglobos.

— Gerai, visa bus gerai, ar ne, Juozai? — paklausė Vladas žemu, kiek prikimusiu balsu.

“Juozai, kur tu stosi?” — kamantinėjo klasės draugė Nijolė. “Ar nesigailėsi?” — klausė išleistuvių užstalėje auklėtojas. “Viską darysiu, kad nereikėtų gailėtis”, — berods taip jis atsakė tuokart. O šit dabar kažkas tarsi aimanuoja, šaukia jam iš ten, nuo molio kalvų, iš žolės, iš vėjo, iš tų keliūkščių: “Juozai, Juozai!” Kas tai? Nijolė? Sesuo? Už nugaros inkščia Vaciukas, bet kas gi atsitiko, po šimts velnių? Jis sėdi su savo naujaisiais draugais, vienmarškinis, atsiraitojęs rankoves, rankos tvirtos, įrudusios, jis geria, maukia vieną stikliuką po kito, jis čia ir tuo pačiu Užpelkiuose.

— Aš neturėjau tėvo, — sako Vaciukas.

— Aš motinos... — ištaria pats sau Juozas, tėvo gestu užgesindamas cigaretę, jis apsvaigęs, sujaudintas, ir šitas balsas tarsi ne jo — tai tėvo balsas...

Šiltu raudoniu nutviekstos kalvelės, nuvilnijančios į vakarus, armonika... vieškelis. Ten, Užpelkiuose, putojo ir tryško ievos, virto, svarino kamienus žaluma, priekaištingai plakė lakštingalos. Betgi tos naktys, tos naktys, o dieve, kai, būdavo, rytuose virš girių pateka mėnuo ir upė skendi žalumoje, garų tumuluose, tik kur ne kur blyksteli jos paviršius, suraibuliuoja vanduo, bėga, čiurlena per akmenis... Ak! Pasakiau aš tada, ją apkabindamas, įkvėpiau su tais kvapais jos vardą, ir kūnas, ir krūtys ten — srovėje tarp maurų, tuose tirštuose rūkuose, atšlamšdavo ji su vėju nendrynais, žilvičio šakomis linkdavo jos plaukai. Taip audrina kraują tokios naktys! Gyvastingos jėgos iš žemės su tais rūkais, kvapais, lakštingalų plakimu, rodės, neša, srūva tiesiog į tave ir kelia, vadina, ir tu jau nebegali ištverti savy, leki ant pavieškelės kalno, šen, ten, kol nurimsti supratęs, kad tokiame gyvastingame grožyje, tokiame vešėjime niekas negali dingti be pėdsako — tokią naktį kitados ant žirgų, pasagomis skeliančių kibirkštis, lėkdavo jaunuoliai, tokios naktys pagimdydavo posmus. Tokiomis naktimis kiekvienas pajunta, kokios neaprėpiamos galios mylėti, kentėti, džiaugtis slypi jo sieloje.

Dar laiko bus, ir jie keliaus panašiomis naktimis palei Nerį, Šventąją, Merkį, bus dar Punia ir Zapyškis, Ragainė...

Atsitokėjęs pamatė: jūreivis barškina pajuodusią gitarą, ant kurios prirašyta datų, vardų, kinknodamas galvą, užniūniuoja kažkokią melodiją, žvilgančiu batu mušdamas taktą.

— Hauptvachta, — nusijuokė jis, papurtė galvą, ištarė kažkokios rusų merginos vardą.

— Svoločiai, — pratarė Vladas. Šalia jo kiknojo ir laižėsi palangietis Valdemaras.

— Žinot, kaip aš tą Neringą... — pradėjo pasakoti jis. O, Juozai... Juozai, papasakok, kaip tau šiandien buvo, kaip ji tau skėlė antausį.

— Kas gi? — pasiteiravo Vladas.

— Viena dzūkelė...

— A...

Juozas sėdėjo atžarus, pasipūtęs, apsimestinai abejingas.

— Tu, vaikine, neapsimetinėk, — staiga pratarė Vladas, užgautas kažkokių Juozo žodžių. — Nusirisi žemyn.

Šis prunkštelėjo.

— Būtumei šauniai papildęs mūsų draugiją, — pasakė Albinas.

— Padirbėsi, daugiau pamatysi gyvenimo, — šnekėjo Vladas, kiek įtariai žvilgčiodamas į Juozą. Besistengiantis visiems čia vadovauti šūkčiojo Albinas.

Paskui Juozas su Albinu ilgai klaidžiojo naktinėmis gatvėmis, vis pažiūrėdami į mėnulį, sunkų, pamažu kopiantį vis aukščiau, virš miškingų miesto apylinkių, ir galvojo, kad ir čia, Vilnelės bei Neries slėniuose, plaka lakštingalos, klaidžioja rausvi rūkai, pastovėjo prie sraunios, per akmenis šniokščiančios Vilnelės; užkopę ant kalvos, ilgai žiūrėjo į apgriuvusias miesto sienas, ir Juozas staiga prisiminė eiles, kurias skaitė mokykloje iš Albino pasiskolintoje knygoje:

Prie Naugarduko seną mūro pilį

Mėnulis maudo aukso spinduly.

Vaizduotėje iškilo ant kalno tarp plikų medžių stovintys pilies kuorai, debesų bėgsmas, pro juos prasiveržusi šalta ryški mėnesiena, vėjo švilpimas. Kažkas amžina buvo Naugarduko varde, vėjo švilpime, plikų medžių stūgavime, šaltoje, kartkartėm pro debesis prasiveržiančioje mėnulio šviesoje, užliejančioje pilį, tuščias, nykias apylinkes. Tie pilies griuvėsiai, pagalvojo Juozas, visada stūksos amžių atmintyje, nutvieksti šaltos mėnesienos.

— Pagaliau mes čia, — uždėjo Juozui ant peties ranką Albinas. — Atėjome...

— Kur atėjome?

— Kad tu ir nenuovokus — Vilnius...

— Vilnius, — pratarė Juozas.

— Čia prasidėjo visi svarbiausi mūsų krašto įvykiai, čia subėga visa, kas mums svarbu, didu.

Nejaugi, pagalvojo Juozas ir vėl sau ištarė: Vilnius. Vilnius tvino šiltais mėnesienos rūkais, stiepėsi bokštais, varpinėmis. Vilnius, Vilnius... koks minkštas, švelnus, gundantis šis vardas, jau nuo seno masinęs juos, ir Juozas vėl ištarė: Vilnius...

Vilnius, atgriaudintis iš Gedimino laikų, nuo Tauro kalno, nuo tų žvaigždynų, žiburių, artėjęs prie jų iš legendų, amžių ūkanų, dunksantis Vilnius, dundantis Vilnius, šitam žody švietė mėnesienų ūkai, kaukšėjo arklių kanopos. Jis kartojo šį vardą, ir skambėjo jis kaip kitados — Dusmenys, Ąžuolynas, Santakos, Trumbatiškis, jis turėjo dar labiau susilieti, suaugti su jo vaikystės vardais, su meile, su viltimi ir su širdgėla. Kažkas neaprėpiama — tūkstančių tūkstančiai gyvenimų, vardų, datų, svarbių įvykių slypėjo šitam varde, tūkstančiai vilčių ir lūkesčių, gal dėl to jis taip jaudino. Dangų staiga aptraukė debesys, pakilo vėjas, sugaudė kalno medžiai, ir Juozas, neatplėšdamas akių nuo miesto, pagalvojo: kas čia mūsų laukia? Žvilgtelėjo į storą klevą, paglostė jo žievę, prisėdo ant suoliuko, ant kurio prieš trejetą metų nusifotografavo su Stoniu, Albinu ir Miškiniu — tie irgi jau čia. Tada jie čia buvo atvažiavę su ekskursija iš Užpelkių. Susigūžę nuo ryto vėsos, užkopė čia, kai saulė dar tik tekėjo, — sustirę, bet jau žinantys, kad teks jiems išklysti iš Užpelkių, teks čia pagyventi...

[2]

Laikinai prisiglaudė pas draugus bendrabutyje, kiekvieną dieną klaidžiojo po miestą, ieškodamas darbo. Pagaliau įsidarbino konservų fabrike krovėju, apsigyveno pas batsiuvį. Užsirašė į bokso treniruotes. Daug skaitė.

...Žmonės skubėjo, žmonės oriai sėdėjo savo įstaigose, tikrino popierėlius, skaičiavo balus, vedė kruopščias ataskaitas, kas ko vertas, saugojo savo postus, privilegijas, iškaulytas, gana abejotinais būdais įsigytas, ypač tie ir buvo įžūlūs, kurie tų postų nebuvo verti, kurie gavo juos už nuopelnus, neturinčius nieko bendro su užimamomis pareigomis. “Iškvėšę seniai”, — pasakė vėliau Juozas apie juos. Nieko, jis dar įrodys — gal negreit, gal jau visi, kurie jį atstūmė, engė, seniai jį bus užmiršę ar mirę. Įrodys. Įrodys ir pamotei. Tomis dienomis jis ir parašė pasakojimą apie vieną kanceliaristą ir jaunuolį, niekaip neįstengiantį suprasti, ko tas žmogus nori.

Į jo įstaigą veda aplūžę, įnoringai išsišakoję, čia aukštyn, čia žemyn smingantys laipteliai, — beje, ir pačią įstaigą vaikinas tik per didelį vargą atrado, — ant tų laiptelių prispjaudyta, primėtyta popierių, laikraščių skutų, lankytojai iš čia išeina pablyškę, suklususiais veidais, kiti karščiuojančiomis, panikos pilnomis akimis, kitų žvilgsniai grabinėja duobėtas ištrupėjusio tinko sienas, pajuodusias nuo turėklus braukančių rankų, dar kiti rankioja tuos popiergalius, sėdėdami ant laiptų, dėlioja laikraščių bei knygų lapų skutelius ir skaito, vis dėlioja, lipdo ir skaito, kiti švilpte švilpia tais laiptais, išlekia, trenkdami durimis, dar kiti lipa kažką murmėdami sau po nosimi, gestikuliuodami, šūkaliodami, kažkam grūmodami; nestinga ir tokių, kurie išeina rimtai susimąstę. Visiems jiems reikia pereiti seną kiemą, kur auga plikas apšiuręs gluosnis, o gal klevas, džiūsta skalbiniai, šmižinėja liesi, laibakojai vaikai, nuo pajuodusių, sukrypusių balkonėlių dairosi moterys, jos vėdina patalynes, neša paplavas, laisto gėles... Vieni čia užsibūva ilgėliau, kiti, tie, kuriuos priėmė, lekia tiesiog į gatvę, treti valandų valandas čia sukaliojasi, geria paplavų ir šiukšlių tvaiką, žvilgčioja į tarpuvartes, į duris, į lankytojus, drėgnus koridoriūkščius, į tas moteris, į vaikus, šnekina seneliūkštį, sėdintį pašaly su lazdele, su laikraščiu, su šunyčiu, kai ko jį klausinėja, žvilgčioja į gluosnį, į langus, kuriuose, žiūrėk, jau žiebiasi šviesos, šiltos, tamsiai raudonos ar blyškios, neoninės, šen ten matyti patižę, pajuodę sniego lopai, ir tarsi girdi, kaip grindiniu nudarda karieta. Paros ir metų laikai čia keičiasi nejučiomis, ir tik viltis, ir tik laukimas, skausmingas ilgesys ar lūkestis...

Tačiau tas vaikinas neskubėjo išeiti iš kanceliaristo įstaigos. Jis bandė derėtis, jis ginčijosi, jis lyg pakerėtas žiūrėjo, kaip tas paima kokią kortelę, šnekasi telefonu, atsilošia į kėdės atkaltę, žiūri ir tyli. Ko iš jo nori tas žmogus, kodėl vis negali surasti, parašyti, išduoti jam reikiamo pažymėjimo? Tas žmogus vis suka nuo vaikino akis, vis rausiasi savo kortelėse: esą, jo tėvai, tėvo brolis, ne, senelis, jis pats, tas vaikinas, kartą pasakęs ar padaręs kažką... Kada tas buvo, ėmė kamantinėti žmogus jaunuolį, tačiau šis tik skeryčiojo rankomis. Gal tada, gal tąsyk, ėmė perkratinėti atmintį jaunuolis, ir kuo daugiau jis galvojo, tuo prieštaringesnis ir sudėtingesnis jam rodėsi jo gyvenimas: šimtus, tūkstančius kartų jeigu ne darbais, tai žodžiais, jeigu ne žodžiais, tai mintimis jis galėjo nusikalsti, kažką išduoti, paniekinti. Svarbiausiu dalyku jam tapo klausimas, ką apie jį žino šis žmogus, žvilgčiojantis iš savo užstalės į jį čia įtariai per storus akinių stiklus, čia užjausdamas, čia griežtai ir su panieka. Kas surašyta šiose kortelėse, ką žmogus pakuždėjo ką tik įėjusiai ir prie jo pasilenkusiai jaunutei sekretorei, kodėl ji linktelėjo, žvilgtelėdama į jį, kur išskubėjo, kodėl staiga sučirškė telefonas — ir vienas, ir kitas, ir trečias, — ar neliečia tik visa tai jo, šito jaunuolio, taip, taip, kažkas daroma už jo nugaros, jie susitaria... susitaria prie kavos, prie taurelių, jie kai ką žino... jie tiesiog yra sudarę prieš jį sandėrį, o gal net sąmokslą, bet kur siūlo galas, kaip visa tai išsiaiškinti, kai jie nieko neleidžia suprasti, siuntinėja vieni pas kitus, Ir visur užuominos, — supratingi, užjaučiantys ar priešiški žvilgsniai, meilikavimai... O gal tie, kurie dedasi jo geriausiais draugais, ir yra pikčiausi jo priešai?

Kadaise žvalus, linksmas jis lėkte įlėkė į šitą kabinetą nekantraudamas, glamžydamas saujoj kepurę, — buvo pavasaris, ir kieme po sprogstančiu gluosniu ant suoliuko sėdėjo mergaitė šviesia suknele, laukė jo, jis manė tuoj pat gausiąs reikiamą dokumentą. Tačiau tas žvilgsnis per storastiklių akinių viršų, tie žodžiai, kuriuos jis atsiprašinėdamas ištarė: “Ten manęs laukia, supraskite...” — “O durų ar negalit uždaryti?” — išgirdo šiurkštų, žemą balsą. “Bet ten...” — jis vos atgavo kvapą. “Aš jums sakiau... Be to, eilė...” — ištarė tas žmogus. “Kur, kokia eilė? — apsižvalgė vis dar entuziazmo apimtas jaunuolis, tebeglamžydamas savo baltą kepuraitę, sudauždamas kumščiu į delną: — Kurgi eilė?” — “Pas mane visuomet eilės, — suniurzgė tas žmogus. — Čia taip nebūna, kad atėjai ir... Sėskitės”.

Šitaip prasidėjo pokalbis, užsitęsęs, su ilgomis pertraukomis. Iš pradžių vaikinas vis dar žvilgčiojo į šviesų pavasarinį kiemą, kur jo laukė mergina, paskui ir ją užmiršo. Kai jis išslinko iš čia, ten, kieme, viešpatavo rudenė dargana, temo, pernelyg jaukios, o gal priešingai, nejaukios šviesos žiebėsi languose, už kurių buvo dengiami stalai, vakarieniaujama, klojamos lovos, žiūrima televizoriai... Buvo šviesos, buvo neviltis, buvo skausmas, ilgėjimasis, baimė ir įtarumas, — kas gi jam kenkia, kur slapstosi jo priešai, kaip juos sugauti, susekti, — buvo įnirtingas minties darbas, vienatvės ir pasmerktumo jausmas, kai jis, būdavo, eina girtas vakarais į namus, nepakeldamas akių nuo juodo nulyto asfalto. Ir tik kartais nykią būtį nušviesdavo mergaitės, kitados jo laukusios, o gal ir tebelaukiančios pavasariniam kieme po švelniai svyrančiu gluosniu, paveikslas.

Draugų paskatintas, nunešė tą pasakojimą į redakciją. Žinoma, redaktorius grąžino, keistai pažiūrėdamas. Irgi biurokratas, pagalvojo Juozas. “Argi pas mus taip būva?” — nusistebėjo redaktorius, stovėdamas savo užstalėj, palenkęs galvą, stengdamasis kuo lygiau sudėti rankraščio lapus, už jo nugaros ant sienos kabojo primerktomis akimis įdėmiai į juos žiūrinčio žmogaus portretas. “Kurgi ne, — burbtelėjo Juozas, — bet aš ne vien apie tai, kas čia pas mus, aš apskritai. Tas subjektas...” — “Koks subjektas?” — suraukė antakius redaktorius. “Na, biurokratas”, — Juozas pažvelgė į patogiai minkštoje kėdėje su brangia cigarete tarp pirštų įsitaisiusį redaktorių. “Biurokratas? — neslėpdamas smalsumo, vėl paklausė redaktorius. — Čia velniaižin kas, o ne biurokratas”. — “Ne, ne vien biurokratas, nors iš to, kaip jis žiūri į jaunuolį, kaip rausiasi po kartoteką, kaip sėdi...” — jis vėl žvilgtelėjo į redaktorių. Nervingu judesiu šis staiga užgesino cigaretę, pakilo iš fotelio. “Žinai ką, vaikine”, — ir nužiūrėjo jį nuo galvos iki kojų taip, kad jis išvydo save iš šalies: apšiuręs švarkelis, trumpomis kiškomis kelnės, pigūs nukleipti bateliai. “Jeigu tas žmogus nebūtų biurokratas, jis pasiteirautų, iš kur tas vaikinas atvykęs, paklaustų, kur jis taip skuba, pajuokautų, duotų jam tą pažymėjimą... ką jam reiškia, — aiškino Juozas, — tačiau... jis žino tik savo instrukcijas, o ar jos reikalingos, tikslingos, dėl to galvos nesuka, laikysis jų, nors ir šimtai panašių jaunuolių kamuotųsi ir vargintųsi”. — “Leiskite pasiteirauti, kas gi tai per instrukcijos?” — paklausė redaktorius. “Na, instrukcijos...” — Juozas truktelėjo pečiais. “Tai va, kai išsiaiškinsi, kokias instrukcijas turi galvoje, galėsi ateiti. Šitokių mes negalime spausdinti. Aš suprantu, gal čia ir neblogai, bet... Kur pats mokaisi?” — staiga pasikeitė redaktoriaus tonas. “Kol kas niekur. Nepriėmė.” — “Iš kaimo? Tai va ką aš tau pasakysiu, berneli, mokykis, stenkis į viską gerai įsigilinti, suprasti, kitaip pats pavirsi tokiu prašinėtoju. Žmogus, ypač jaunas, jeigu jis...” — pakiliai pamokslavo redaktorius, bet Juozas nebesiklausė, pasiėmė savo rašinį ir, nė nepastebėjęs, kaip redaktorius keistai šyptelėjo ir truktelėjo petį, pasuko prie durų. Jis degė iš apmaudo ir gėdos. Mokys! Įrodinės!..

Po kiek laiko, praplėtęs, pagilinęs kai kurias scenas, pabaigoje prišliejęs ir apsilankymą pas redaktorių, nunešė savo pasakojimą į žurnalą, kur jis buvo išspausdintas ir gana neblogai įvertintas, mat tuo metu kaip tik prasidėjo kovos su biurokratizmu ir karjerizmu vajai, apie kuriuos Juozas kalbėjo dar Užpelkiuose, tą audrotą naktį, kai, ginčydamasis su Albinu, žvilgčiojo į žaibų čaižomus debesis. Tačiau giluminė šio pasakojimo prasmė taip ir nebuvo pastebėta. Vėliau Juozas taip pats sau išsiaiškino šio pasakojimo mintį: biurokratas? Ne, čia ne biurokratas. Čia sąlygotumas, iš pirmo žvilgsnio beprasmybė, kliūtis, negailestinga akla galia, su kuria turi nuolatos grumtis. “Fatališka, nihilizmu kvepia, broliuk, tu maištauji prieš visą pasaulio sąrėdą. Pernelyg niūru”, — diagnozavo Albinas. Tas pasakojimas buvo svarstomas naujųjų Albino draugų būrely, prie vyno. “Tačiau čia pradmenys...” — bandė aiškinti Juozas. “Filosofavimas, — pusiau rimtai, pusiau juokais pratarė garsėjantis poetas bei kritikas. Sauso, asketiško veido, barzdotas, su akiniais. — Tikras filosofas turi konfliktuoti su savo laiku, ne tik savo, su visa gyvenimo sąrėda. Kaip tu manai?” — įbedė rudas, kiek pablukusias akis barzdyla. “Cho, cho, cho! Anarchizmas! Tikras tikriausias anarchizmas!” — stūgavo Albinas. Juozui į veidą plūstelėjo kraujas. “Ne, tu nešūkaliok, tu paklausyk, — barzdyla atsargiai ant peleninės krašto padėjo kandiklį, jo balsas tapo rimtas, akys įdėmios, subėgusios į vieną tašką, jas užliejo pro langą prasiveržusi šviesa, ir Juozas staiga išvydo saulės nužertus molio skardžius, kalvas... Užpelkių kalvos — prie jų glusčiojo, jose siaudė saulėtas spalio vėjas. — Jeigu žmogus yra nelaimingas... — kalbėjo toliau barzdyla. Juozas staiga pajuto smalsią ir budrią Albino akį. — Jeigu jis negali rasti sau vietos, tai natūralu, kad jis protestuoja prieš visa, kas jį slegia, žudo... Protestuoja instinktyviai”. — “Betgi...” — buvo bepradedąs Albinas. “Tu paklausyk dar: jis eina savo keliu. Jis šaukia apie tai, ką skauda, kas gniuždo, tai ne mes... literatūriški... perdėm literatūriški, prisiskaitę, prisigalvoję problemų, kad tik būtume literatai, kad tik turėtume apie ką galvoti. Be to, kas tikrai svarbu, kas esmingiausia, mes nematome, ignoruojame...” — “Tu kalbėk aiškiau! — šūktelėjo Albinas. — Tu juk ne sau taikai tokius žodžius. Man?” — “Nesvarbu, — palenkė galvą barzdyla, — bet aš juo tikiu”. Albinas staiga paraudo, norėjo kažką sakyti, šūktelėjo, pribėgo prie Juozo, kvatodamas paplojo jam per petį: “Tu didelis būsi, Juzuk, didelis!”

Juozas išėjo net sukaitęs, smarkiai tvinkčiojančia širdimi, jis tūžo ant Albino ir buvo dėkingas barzdylai, šis įžvelgė, paskatino. Gal tą akimirką jis ir gimė literatūrai. Kai siekė durų rankenos, mintyse skambėjo barzdylos žodžiai: “Jeigu nelaimingas, nykstantis, skurstantis, jaučiantis savo pasmerktumą žmogus neprotestuos, tai kas gi protestuos?” Skambėjo ir kiti, ir Albino, kai jis puldinėjo prie Juozo šaipydamasis: “Juzuk, labai nelaimingas, a?” — “Eik tu...” — Juozas pasikėlė iš užstalės.

Tada pirmąkart jis susidūrė su kažkuo neperkalbamu, nepaisančiu jokių argumentų, įsakmiai ir kategoriškai reikalaujančiu: tik su sąlyga... va su šita sąlyga. Jis apstulbo: kiek daug gyvenime beprasmiškumo, įžūlaus atkaklumo, kam nori nenori turi paklusti, dar daugiau — laikyti tai prasmingu dalyku, ginti, įkūnyti kokią valdišką, biurokratišką beprasmybę ir jai atstovauti, didžiuotis tuo, gerbti save už tai, visur ir visuomet tikėti, kad ta atstovaujama beprasmybė lemia tavo, kaip žmogaus, vertę. Žiūrėti į visa tai be ironijos ir sarkazmo buvo neįmanoma — uždustumei iš bejėgiško siuto. Ten, kur nėra atsakymų, ten galima tik kentėti arba juoktis... Štai ką Juozas skaitė tomis dienomis. Jis klausė, kam prie vartų, už kurių nieko nėra, stovi rūstūs sargai, kam mirštanti senė vynioja į skudurėlį auksines monetas, o akys jos blizga? Kodėl žmogus, kurį bet kada gali ištikti infarktas, taip atkakliai, su tokia baime įtarinėdamas visus bendradarbius, iš paskutiniųjų kabinasi į savo gana abejotiną postą, stengiasi išsaugoti savo kėdę? Nejaugi, stebėjosi jis, be rolės, titulų ir pareigų žmogus, kaipo toks, yra niekas ir šitas nujautimas persmelkia visą jo gyvenimą, paversdamas jį priekabiu, niūriu, egoistišku? Kam tie blyškūs kanceliaristai, kodėl visur, kur tik nueitumei, tave pasitinka įstatymas, draudimas, tabu? Kodėl taip niūru? Jau tada jis pradėjo raustis po gyvenimo pamatais; padvelkė absurdu, kurio neberegėjo, kurį normaliu dalyku laikė įsitvirtinę, turintys laipsnius, užimantys pareigas, kupini savo vertės pajautimo, orūs, neprieinami šito miesto piliečiai; jie nebeklausė, kam reikalinga, ar svarbu, prasminga yra tai, iš ko jie gyvena, gauna sau naudos, tai, kas iškelia juos virš kitų. Kas jau yra tapę jų egzistavimo pagrindu, penu, jiems būtina, saugotina iš paskutiniųjų, o tie, kurie į tai kėsinasi, abejoja, — kvailiai, nevykėliai, neišmanėliai. Tai, rašė savo dienoraštyje Juozas, tegali akivaizdžiai matyti tas, kuris yra anapus, kuris nepriimtas, nepripažintas, nepriglaustas, tik jis gali pastebėti, kas čia sukarikatūrinta, sušaržuota, groteskiška, keista. Rašytojas... pagalvojo jis ir dar smalsiau ėmė viską stebėti. Visa jo būtybė šaukte šaukėsi prasmės, nuodugnumo, jis buvo pasiryžęs visa perkainoti, įvertinti iš naujo ir su siaubu traukėsi atatupstom: ar įstengs, tam tiek daug reikia jėgų, darbo, titaniško darbo.

— Ar teberašai? — paklausė sykį Juozas Albiną. Albinas tylėjo. — Mane irgi kartais apninka toks noras rašyti, kad...

— Tave? — kiek nustebo Albinas ir tarsi įsižeidęs pridūrė: — Tai rašyk.

— Bet apie ką?

— Čia jau tavo reikalas.

Tarsi jo nenugirdęs, Juozas tarė:

— Apie debesų bėgsmą, vėjo švilpimą...

— Romantikų miglos. Matau, tave traukia visa, kas apleista, dūlėja, kas užmiršta... Kodėl?

— Nežinau, — skėstelėjo rankomis Juozas.

— Tai ir yra bėda, kad tu niekuomet nieko nežinai, o galėtumei... galėtumei šį tą žinoti, suprasti, matyti, mes neparodysime, netempsime, pats ieškok.

“Kas tie mes?” — pagalvojo Juozas. Neaiški užuomina skambtelėjo Albino balse, pernelyg reikšmingai buvo ištarti žodžiai. Ir Juozas vėl pajuto pavydą Albinui, kuris visada žinojo, ką ir kaip daryti.

Albinas negaišo nė valandėlės. Ir poezija, ir dailė, ir muzika — viskas jį domino. Karštligiškai mokėsi kalbų, lankė koncertus, iš naujų pažįstamų ir draugų prisitempė visokių knygų, žurnalų, reprodukcijų, plokštelių. Kiekviena kapeika apskaičiuota, numatyta, kur kada galima pigiau ir greičiau pavalgyti, apskaičiuota kiekviena minutė: kad tik suspėtų, visa aprėptų, suprastų, — iš anksto suplanuota darbo diena, griežčiausias režimas. Tačiau atsirinkdamas buvo toks pat tiesmukas — čia šlamštas, čia genialu, čia neverta jokio dėmesio. Juozas, priešingai, nežinojo nieko, kas neverta jokio dėmesio, kas nebūtų savaip įdomu, kuo nors nepatrauktų, nepakuždėtų ko nors protui ar širdžiai.

Ir buvo abu tarsi kokio šišo pagauti — skaitė, nekantravo, ginčijosi, degė. Laikraščiuose retkarčiais sumirgėdavo ir Albino pavardė, jis lygiavosi į geriausius, jis lipo ant kulnų penktakursiams, draugavo su aspirantais... Juozas apstulbo: kokia praraja tarp jų atsivėrė per tą laiką, kai jis plušėjo melioracijos ūkyje, kiek dar praras per šiuos metus, kasdien tampydamas taros dėžes, maišus konservų fabrike. Ne, delsti nebuvo galima nė akimirkos, rytoj pat pradės mokytis, nueis į biblioteką, pasiskolins knygų iš Albino, tik, deja... Vartė jas, skaitė, kažkiek suvokė protu, bet ne širdimi, nes visos tos tirados, samprotavimai jo, Juozo Daukinčio, kol kas nelietė, ir jam buvo visai neaišku, kodėl čia Albinas pieštuku pamargino, čia parašė šauktuką, čia klaustuką, kelis klaustukus, pastabų, žodelių: ne ir ne, tu neteisus. Su kuo gi Albinas taip ginčijosi, ką jis bandė nuneigti, kodėl taip primygtinai bruko savo mintis, tokias kategoriškas, kodėl šitie sakiniai — visa tai iš tikrųjų buvo tik sakiniai, o ne tiesos — sukeldavo entuziazmo šuorus, džiugino, piktino? Vienus autorius — o tai buvo visam pasauly žinomi vardai — jis niekino, kitus be saiko garbino, deramai, matyt, nesuprasdamas nei vienų, nei kitų.

— Ar ne per anksti tu juos pradėjai teisti ir vertinti? — suabejojo Juozas.

— Broleli, — šyptelėjo Albinas, kaip kitados apskretusioje senoje tėvų pirkioje, kai Juozas pirmą kartą pas jį apsilankė. Dabar Albino veidas buvo pablyškęs, didelėmis, spindinčiomis akimis.

Juozas įniko skaityti ir apstulbo: vien išvedžiojimai apie humanizmą, apie gražius, harmoningus santykius tarp žmonių, kokie tie santykiai turi būti. Juozo, užguito, nepasitikinčio savimi, tas visai nejaudino. Gyvenimas — tai kova! Jis kentėjo, jis buvo nustumtas. O tokie žmonės nelabai teįstengia suvokti įmantrius, subtilius išvedžiojimus apie gėrį, pasiaukojimą, grožį, tiesą.

Tokia mintis ir slypėjo tame puslapyje, kurį Juozas ką tik, neslėpdamas susižavėjimo, perskaitė — labai artima, sava, suprantama jam ji pasirodė, net apsidžiaugė: ir jis gali šį tą suprasti, tačiau Albinas ją užsipuolė, ėmė kritikuoti; Juozas klausė, klausė ir staiga nė pats nepajuto, kaip pratrūko:

— Tavo žodžiai — viena sofistika, štai kodėl visur pridėliojai tiek šauktukų, klaustukų, žodelyčių “ne”, nes nesupranti, negali įsigilinti į tuos autorius, tu manai, kad juos jau pranokai, tariesi juos jau supratęs, o iš tikrųjų priskiri, primeti jiems savo mintis ir ginčijiesi. Jeigu suprastum, tiek ginčytis, tiek neigti nereikėtų.

— Suprasti, vadinasi, pateisinti, ar ne? Sofistika? — palenkęs galvą, su kažkokiu pašiepiančiu gailestingumu paklausė Albinas.

— Taip, iš dalies taip, — atsakė Juozas. — Ir be to... Gerą valandą užtrukęs ginčas baigėsi tuo, kad Albinas čiupo iš Juozo knygas ir, paraudęs iš pykčio, sušuko:

— Eik tu žinai kur... š...! Ne tau mane mokyti.

— Dar pažiūrėsime, — išeidamas iš jo kambario, tarė Juozas.

[3]

Kartą visą naktį vaikščiojo po miestą.

Miestas budo: šlavė gatves, atidarinėjo langus... Rūko kaminai, kvepėjo kava, duona. Raudona, pievų rūkais pakvipusi saulė, ką tik užsiritusi virš kalno, sviedė spindulius į siaurutėlius senų gatvių tarpeklius, į priebučius, į kiemą, kur žmogus baltu chalatu nešė iš mašinos dėžę kvapnių bandelių, į skverus, kur buvo laistomos gėlės; spinduliai, sutavaravę languose, slydo, sruveno grindiniu, kolonomis, grabinėjo aprūdijusius vartų strypus, rasotus akmenis, tarpuvarčių stulpelius, virpėjo, nekantravo laiptinėse, ketindami kopti toliau senais išdilusiais laiptais į buvusių vienuolynų, viešbučių koridorius, į prieblandoje skendinčius kambarius; iš rūsio, piktai miaukdama, išlėkė juoda apšiurusi katė, mažas orus šunytis perbėgo gatvę, sustojo patvoryje, apsižvalgė... Girgždėjo vandens kolonėlės rankena, prie plikų moters kojų šliuksėjo vanduo, tarpuvartėj, uždėjęs letenas ant rutulio, snaudė sfinksas, šiepė nasrus liūtai, skubėjo su krepšiais laikraščių nešiotojai, varstėsi kioskų langeliai.

Jis nebežinojo, nė kur eiti, katedros aikštėje pasiklausė laikrodžio dūžių, pastovėjo po svyrančiais gluosniais prie sraunios, per akmenis garmančios upelės; sunykęs juoda barzda žmogus prie molberto žvilgčiojo į pūvančių medžių nugultą skardį ir tapė... Šventaragio slėnis, Katedra, Aušros vartai, tos redakcijos, įstaigos, kurių pavadinimus ten, kaime, tardavo su baiminga pagarba... Rasų kapinės, Panerių miškai, kitados garsėję plėšikais, buvusios užeigos, amatininkų dirbtuvėlės, jėzuitų mokyklos, Mickevičiaus, Slovackio, Sierakausko vardai. Čia į kalėjimą buvo pasodintas Kalinauskas, šita akmenimis grįsta gatvelė, besileidžianti pro storus mūrus į pakalnę, paskutinį kartą girdėjo jo žingsnius. Juozo vaizduotėje brėžėsi vėjuota pavasario diena, pradžiūvusiomis pakrantėmis vaikščiojančios miestietės... Ką matė tarp storų mūrų uždarytas kalinys, apšepęs, išblyškusiu veidu, karščiuojančiomis akimis, ką jis jautė, girdėdamas sargybinių žingsnius, vartų trinksėjimus, laukdamas, kol blizgančių aulinių batų žingsniai priartės prie jo durų, skambtels raktas, cyptelės spyna, atsidarys... Ką jautė jis, gulėdamas ant kieto gulto, gerdamas paskutinius drėgno suplėkusio oro gurkšnius? Ką jis galvojo, pro mažą grotuotą langelį regėdamas šitą siaurutės gatvelės nuolaidumą, praeivių kojas, plačius moterų sijonus, kuriuos pakėlusios jos eidavo per polaidžio balutes... su pintinėmis, skarotos, ką galvojo, matydamas tą išsiilgusį, degantį gražių akių žvilgsnį, mestą per petį į langelį, į jį, be galo ištikimą žvilgsnį, kaip ištikimas kažkam buvo jis pats. Žinoma, ji stabtelėjo, ir žandaras ją turėjo nutempti, bet kas apsakys to paskutinio žvilgsnio gėlą, ilgesį, neviltį? Visus žmones iš čia, iš kur regimas jo langelis, žandarai turėjo ginti jėga, daužyti šautuvų buožėmis, bet jie grūdosi, jie šaukė jam kažką, grūmojo budeliams, — kitaip juk negalėjo būti — jis taip juos mylėjo... aukojosi, žadino, kvietė, vedė, toli išsiverždamas į priekį. O gal... užmirštas, apleistas... liūdnai žiūrėjo į miestiečius, šnekučiuojančius saulėkaitoje prie vežimų... Ir gaudė vargonai, čia pat, už sienos, kunigai šlakstė krapylais palenktas klūpančių žmonių galvas, gaudė varpai, vėjyje dūzgė sprogstantys pumpurai, vėrėsi pavasarinės platumos, kuriose siaudėjo gyvastingas vėjas, vaikai daužė ir taškė balučių saulę, ir kažkas buvo pertekęs laime ir grožiu tuo metu, kai jis — pasmerktas... ant tų gultų, visų užmirštas... Ką jis galvojo, gūdžiais vidurnakčiais pasidėjęs po galva ranką, klampioje ratų ir vyžų išmurkdytoje šešiasdešimt ketvirtųjų metų naktyje, kurtinamas savos širdies dūžių, kam, į kokias tolumas jis norėjo šaukti, rašyti pasiaiškinimus? Raiti kviesliai tegu lekia į Raseinius, į Minską, Krokuvą, dar toliau — iki Maskvos. Tegu vėl atgyja deginantis, kvapą gniaužiantis noras juos visus — ir kalvius, kalančius geležį, ir erzinčius turguje pirklius, ir skarmalotus baudžiauninkus, ir skrybėlėtas paneles, ir uolius studentus — truktelti su savimi, ir tegu siūbteli galinga banga, nušluoja, nubloškia tuos generolus su lampasais, rūmų patarėjus, teisėjus, tuos djakus — ką jie ten rašo, kokius skelbia nuosprendžius, kam renčia kartuves? Tegu pabąla galingųjų veidai, suvirpa lūpos, nukrinta perukai, nubyra valdžios emblemos ir simboliai, oriausia caro rūmų dama tegu lekia išgąstingai šlamančia suknia prie vyro sosto, tiesdama į jį rankas ir šaukdama: “Mes žūstam!”

Vėjas, drėgnas polaidžio vėjas iš miškų, kur degė sukilėlių laužai, iš kelių ir pelkynų, kur klimpo arkliai, lūžo vežimai, blykčiojo kardai, vaitojo sužeistieji, vėjas, ginęs, lydėjęs jo kareivius ir bendraminčius į tremtį Kalugos keliu, į Sibirą, čaižė sulenktas nugaras, tas vėjas įsiveržia į svetaines, išpučia užuolaidas, užgeso žvakes, ir ten, kur pabalę veidai, išgąsčio pilnos akys, įžengia jis — ryžtingas, tiesus, nepermaldaujamas, įžengia su savo kareiviais — žaizdotais, purvinais, sustoja prie teismo valdininko, prie skrupulingo ilgabarzdžio metraštininko, prie to koriko, paliepia stotis, įremia jam į kaklą kardą, įsako... Štai koks turi būti sprendimas, štai koks turi būti atpildas! Perduoti, įlieti į jų gyslas savo stiprybę, tikėjimą, valią, ryžtą, vesti toliau, išlėkti priekin, išsiveržti, kaip kitados išsiverždavo savo raitelių priekin Tadas Kosciuška ir jis pats. O jeigu ir taip negalima — prisėlinti, pasilenkti prie geležį kalančio kalvio, pakuždėti jam, tegu ruošiasi, tegu smailina iešmus, pasilenkti prie spaustuvininko, raidžių rinkėjo, ruošti ilgai, kruopščiai, įžvalgiai vėl ruošti sąmokslą, ir teisėjas, budelis vėliau ar anksčiau vis vien griebsis už širdies, jie bus nuversti, sutrupės, sudūlės senos valdžios paminklai, ir gyvenimas įgaus naują ritmą, tempą, spalvą... Tokiam žmogui, tokiai valiai, pasišventimui ir ryžtui nėra mirties, nes tai tiesa, vėliau ar anksčiau ji bus išgirsta, visus užvaldys, persmelks, žadins, neleisdama nurimti. Ateis laikas, ir visi paklus panašių į jį žmonių, drąsiųjų ir veikliųjų, valiai. Jie išliks, jie bus, juos dar paminės — tai liudija jų žingsnių aidas, skambantis drėgnose vienutėse vėlų vidurnaktį, pasiekiantis tolimiausias sumigusio pasaulio kerteles, savo širdies tvinksniais jie užtvindė šį miestą, visų gyvenimus; kaip kitados ant žirgo, taip dabar mintimis jis lėkė į priekį ir grįžo išblyškęs, apšepęs, virsdamas jų lytėjimu, balsu. Kas buvo jo gyvenimas, jeigu ne prasiveržimas, kova, tolimas, vis stiprėjantis ir artėjantis gausmas? Jis auga, plečiasi, ir krinta karūnos, senieji valstybių ženklai. Ne, jis ne vienas, daug jų tokių, pasmerktų, įkalintų, jie jaučia ir girdi vieni kitus, jie sako likusiems: eikit toliau. Tai įstatymas, tai dėsnis, tai būtinybė — eikit toliau, į priekį, laužkitės, veržkitės pirmyn, draugai, pirmyn, nužemintieji.

Juozas taip įsijautė, kad tiesiog regėjo kažkokio myriop pasmerkto sukilėlio veidą, akis, — jis mažai ką bendra turėjo su Kalinausku, — girdėjo jo žingsnius, sausą kosulį, jis buvo nebe jis, o tas grandinėmis surakintas sukilėlis, ir svetima valia, ryžtas, pasmerktumas sruvo jo gyslomis, nešė į tolimą niūrią 1864 metų naktį. Taip jis atrado revoliucinį polėkį, tas pirmųjų sukilėlių dainas, žodžius, kuriuos buvo girdėjęs anksčiau, tačiau tada jie mažai ką jam tereiškė, o dabar tarsi plūdo, veržėsi, jis pajuto jų jėgą, baisų galingumą. Žinojo daugelį šio ir kitų sukilimų datų, epizodų, faktų, tačiau tai buvo išoriniai, jo neliečiantys epizodai ir faktai, bet šitas pusiau realus... šitas susitikimas tapo išgyvenimu, jis buvo kur kas iškalbingesnis, reikšmingesnis už begalę istorinių faktų bei datų. Galima viską žinoti, mokėti apibendrinti, nupasakoti ir nieko nesuprasti. Tai buvo susitikimas, atradimas, tikras vidinio, o ne išorinio determinizmo, saitų bendrumo pojūtis, bendro polėkio, idėjų perimamumo pojūtis; apie tai jis dažnai girdėjo mokykloje, bet neturėjo nė menkiausios nuovokos, o ko gero, nė netikėjo to perimamumo saitais, pažangos idėja, gal net pačiomis revoliucijomis, — štai ką reiškė mokyklinis faktų, datų, vardų iškalimas. Pagaliau tai prasiveržimas, šviežias, daug žadantis, mielas, gaivus artumo jausmas, — tokio jis niekad nebuvo patyręs, — jausmų visuma pasmerktiems kovotojams, žuvusiems. Tai buvo atradimas, tai buvo tikra pagarba, susižavėjimas. Atrado jis ir to meto poezijos bei dainų įvaizdžius — naktis... retežiai... liuosybė... Būtent jiems, kovojantiems, žūstantiems, tremiamiems, tas laikas buvo kaip naktis, ilga, kurti, su vėjo švilpimu, kraupi, pamėkliška, su kruvinomis žaromis, kartuvėmis. Jie šaukė iš nakties. Tačiau pasakyti “naktis”, “aklina tamsa” per maža, jis regėjo kur kas daugiau, regėjo, kaip ta tamsa sklaidosi, kaip joje ryškėja gamyklų kontūrai, jautė, kaip ta šviesa čia sustiprėja, čia silpnėja, blėsta. Ta šviesa... idėjos... iš tikrųjų buvo — nešamos, saugomos, puoselėjamos, kurstomos, žadinamos; nuolat įkyriai kartojami, nusibodę, bereikšmiai, nusivalkioję žodžiai staiga įgavo šviežumą, prasmę, tapo iškalbingi. 1831–1863, 1904 metai — vis tai sukilimas, kova, vis tai šviesa, įsigalinti kaskart stipriau, jos nežinant, nematant, negalima išvysti vėlesnių revoliucionierių vardų, suprasti balso tembro, mąstysenos, kategoriškos, įsakmios, apimančios prieštaringiausias dvejones, — tai buvo iš tiesų žūtbūtinė kova, o tokia kova dvejonių, niuansų ir neaiškumų nepripažįsta. Visa čia turi būti aišku. Uždegti, kaisti, alsuoti pasišventimu, šventu tikėjimu!

Potekom pasileido į namus ir skubiai — plunksna vos spėjo vyti žodžius — ėmė rašyti apie maištininką, sukilėlį, kovotoją, revoliucionierių, apie savo išgyvenimus, — jie buvo tokie iškalbingi, kad kartais jis pašokdavo, patrindavo rankas. Jis džiūgavo, jis pajuto, nors to dar nesuvokė, kad gali... kada nors bus rašytojas, o jeigu ir ne rašytojas, vis vien ras čia sau vietą, niekas jo iš čia neišgins!..

Kartą pavakary, kai, grįžęs iš studentų bendrabučio, kur visi rengėsi į šokius, kinus, pasimatymus, jis paskubomis susiruošė į Užpelkius, nutaręs dar šį vakarą užsukti į bendrabutį pas Nijolę, — ten, netoli Užpelkių, ji mokėsi medicinos seserų mokykloje, — staiga į kambarį įėjo šeimininkas ir, nusivalęs į brezentinę prijuostę rankas, padavė laišką. “Tu žinai, Juozai, tik nepyk”, — kuždėjo iš laiško eilučių Nijolė, tačiau vietoje švelnių, mielų, išganingų žodžių “Aš tavęs taip išsiilgau... tu nežinai...” — jis pamatė... Jo ranka ėmė virpėti, veidas išbalo. Iš pradžių kraują stingdantis: “Net nežinau, kaip tai atsitiko... Jis... — toliau Juozui sunku buvo skaityti, eilutės mirgėjo, liejosi, matė tik atskirus žodžius: — ... Aš tokia lengvabūdė, paika, kaip tu galėjai mane įsimylėti, bet nieko jau nebepakeisi, aš nėščia, aš išteku... Jis...”

Šaltis, paskui baimė, kone kraupumas — tarsi tai būtų mirties nuosprendis. Nieko nebeįstengė suprasti — nei savęs, nei jos. Prieš pusantro mėnesio jis stovėjo su Nijole Užpelkių stotelėje, prie balto apšiurusio namuko, pasidėjęs prie kojų sunkų aptrintą lagaminą.

— Tu tik žiūrėk, rašyk, — pasakė ji, taisydamasi vėjo plaikstomus plaukus ir žiūrėdama į jį; jos akyse, nusėtose šlyno grūdeliais, — brastų vandens skaidrumas; šviesi kartūno suknelė plakėsi į jos blauzdas, vėjas nuo vasarojų, nuo ežero, nuo daržų, kur plušėjo, kilnojo prinokusias daržoves moterys, — iš ten atlėkęs vėjas siūbtelėjo į juos, sukėlė dulkes, stoties pašaliuose vyto gailios, apdulkėjusios nasturtos, našlaitės...

— Būtinai parašysiu, — prižadėjo žvelgdamas į šalimais stovinčią Nijolės draugę — strazdanota pasmakre, drovią, sunkiomis kojomis.

— Aistė, susipažinkite, — tarė Nijolė. Aistė ištiesė negyvą ranką, nepritūpė, nešyptelėjo, nepažiūrėjo į jį, jokio gero jausmo nebuvo tos mergaitės akyse, tik plynuma, kažkoks instinktyvus gyvuliškas nuolankumas, prieraišumas, tačiau kam? Tai tik paryškino Nijolės gyvastingumą, guvumą. O Nijolė, kai jie dviese pro Akuočio vyšnias ir serbentus, pro šulinius, pro daržus, pro davatkėlės agrastus ėjo link ežero, smalsiai žvilgčiodama į jį, dar paklausė:

— Ar tau ji patinka?

— Eik sau, — išsiviepė jis, — jai tik ravėti daržus, melžti karves ir perėti vaikus. Bejausmis padaras...

— Žinoma, mieste ne tokių susirasi, — su neslepiamu pavydu atsiduso Nijolė ir, senu įpročiu prikąsdama apatinę lūpą, vėl smalsiai dirstelėjo į jį, o jis ėjo panarinęs galvą, į perdžiūvusius molio grumstus įbedęs akis... “Tokios kaip tu ten nebus”, — pagalvojo, nepasakė, o gal ir pasakė, kai ji, plačiai praskleisdama nendres, brovėsi prie valtelės ir saulės spinduliai blykčiojo, atsimušę nuo vėjo genamų bangų, o jos juokas irgi tiško ir dužo kaip vandens purslai.

— Ar tu pasakei, ar man tik pasigirdo? — čiauškėjo nusijuokdama. — Kaip tu pasakei? — klausė per bangų ūžesį. — Tokios kaip aš tenai nebus — taip tu pasakei? — klausė ji, sėsdamasi į valtį ir patempdama suknutę, ir saulė vėl blykstelėjo nuo irklo, nuo bangų, jos ritosi, lėkė, skubėjo į krantą. Skaidrus vanduo liejosi ant graužų kranto, seklumoje turškė žuvys — plekšnės, raudonsparnės, kuojos, ant kranto stovintis vaikas plačiu mostu užmetė meškerę, ir netrukus saulėje suspurdėjo, sublizgėjo žuvelė. Netoliese ant tiltelio moterys velėjo žlugtą, tach tach — kultuvės garsas. Klyktelėjo apsukdama ratą žuvėdra, smigo vandenin ir vėl plasnojo prieš vėją, kuris bloškė ją atgal... Valtis suposi, šokčiojo ant bangų, į veidus tiško vanduo...

— Mes apvirsime, — Nijolė įsikabino į valties kraštą, ir dangus tapo debesuotas — pilki rudeniški, vėjo suversti, išdraskyti debesų tumulai; buvo tuščias kranto slėnis, nusidriekiantis priešpriešiais iki pat vakarų horizonto, netikėti debesų šešėliai pirties pašaly, buvo suskeldėjęs gluosnio rąstas, kur ji atsisėdo, vėl pasitempdama ant kelių šlapią suknutę...

— Ne, nereikia, — pasakė ji, — ne, ne, Juozai, ne, sakau tau — ne. — Ji drebėjo nuo šalčio, lūpos buvo pamėlusios, ir kolei jie užuovėjoj susikūrė ugnelę ir apšilo, vėjas nurimo, ant ežero išsiliejo šilta vakaro ramuma... tolimi, bet mieli, įprasti ruošos garsai — svirties girgždėjimas, kibiro pasaito skambtelėjimas.

Ir vėlei, pakreipusi galvą, ji klausė:

— Parašysi? Lauksiu...

— Tikrai, netiki?

Prisimerkusi žiūrėjo jam į akis.

Kai jis lipo į autobusą, ji šaukė: “Rašyk!”, mojo pasistiebdama, kai siuntė bučinį... Niekinga mergšė, tik dabar jis prisimena, supranta, regi tai, ko tada nepastebėjo, — jau tąsyk ji smalsavo, žaidė, jau tąsyk buvo tas... kitas.

Kad ir kiek širdo, tūžo, niekino ją, vis tiek jautė, aštriai, net fiziškai skaudžiai tikėjo, kad niekad nė viena šių miesto merginų jam neatstos Nijolės, nors ji ir labai niekinga. O jis ar ne niekingas, ko jis čia atsitrenkė, ko čia ieško? Ar nesekiojo akimis merginų?..

Visa dabar jam buvo nereikalinga, beprasmiška, apgailėtina; nužvelgė savo nykų pravažiuojančių mašinų drebinamą kambarėlį: sukrypusi, knygomis ir brošiūromis užversta etažerė, iš namų atsivežtas laikrodis fosforiniu ciferblatu, keletas iš fabriko pavogtų uogienės ir džemo stiklainių, krūvelė dangtelių, hanteliai, espanderis, bokso pirštinės, garbės raštai, laimėti Užpelkių stadione, šalimais dvi nuogų moterų nuotraukos, barzdotas amerikiečių rašytojas, kultūristai, II atskyrio ženklelis... Jį ilgai čiupinėjo, glostė, staiga sviedė į kampą: “Velniop... Tegu visa eina velniop!” Ir ėmė blaškytis po kambarėlį girgždančiomis, išpuvusiomis grindimis, paspyrė sportinius batukus... Paskui susirinko butelius, apžiūrėjo jų kakliukus, sudėjo į tinklelį ir išslinko į parduotuvę, ji buvo čia pat, pirmame aukšte. Grįžęs su trimis prasto vyno buteliais, dar kartą dirstelėjo į tą laišką... Taip jau atsitiko... nėščia... toks panašus į tave... tu man atleisk... Neužmiršiu... tas gluosnis... lieptelis, nendrės, takas... jau tada, sėdėdama ant to rąsto, staiga pajutau, kaip tu toli ir kad mes išsiskirsime.

“Nepyk, — prašė ji tada, — aš labai noriu, kad nepyktumei”, — ir vėlei glustelėjo prie jo, jis pajuto jos ranką ant savosios, — šiltas tylus prisilietimas, ji žinojo, kad dabar jiems abiem blogai.

Prisiminęs aną laiką, vėlai išvydo tuos akmenis, per kuriuos ji lipo iš valtelės, laikydamasi jo rankos... Šlapios pėdos — štai ant šito nuskeltu kraštu, ant šito plokščio, aplipusio žvynais, ir bangų muša, nendrių šlamėjimas atstoja visa — ir jos veidą, ir jos suknelės šiugždėjimą, ir balsą, ir žodžius, ir skaudų netekties bei netikrumo jausmą, kuris jį užvaldė... Prietemoje Nijolė vėl tarsi pasilenkė, priėjo kuždėdama: “Aš nežinojau, kad tu šitaip kentėsi, būčiau...” Jos akys rimtos, atsidavusios. Jis bloškė ją, pašoko ir, be garso suaimanavęs, suglamžė tą popieriaus lapą prie jos veido, ir vėl tas kvapas ramunių, nasturtų, našlaičių, kurias ji piešdavo paraštėse, nedarnus kvapas pigių kvepalų, jos plaukų, kūno, kvapas molio dirvonų, vandens, ežerų, aitrus svaiginantis balto dirvos varpučio kvapas... Plazdančios peteliškės karštis, iš molžemio mušantis versmelės vanduo — jie semia jį rieškučiomis ir geria, vienas į kitą pasižiūrėdami, geria prie galvijų išmurkdytos kūdros, prie sietuvos, bruknienojuose, papartyne, asiūkliuose.

Viršuje bildėjo, trinksėjo, už sienos kažkas dulkino sofą, grindimu nukaukšėjo makulatūros vežimą tempiančio arklio kanopos, plaukė šiugždantis, erzinantis, šūkčiojantis žmonių srautas, paskui stojo tyla, ir jis tarsi pamatė save, gulintį ant senos sukiužusios sofos: languoti marškiniai atraitotomis rankovėmis, prie kaktos pridėta ranka. Ko jis čia atsidangino? Užpelkiai prarasti, niekas jo ten nebelaukia, o čia... Kam jo reikia čia?.. Taip ir tūnos šitam girtuoklių name, šitam senų namų sąvartyne, gers šlapimo, puvėsių dvoką, kuris įsiveržia iš kiemo, vos tik praveri langelį. Blausių gatvės žibintų šviesoje visa jo kambarėlyje buvo pamėkliška, ir ypač siutino tas girtas erzėjimas prie krautuvėlės. Tylos pauzėse visa spengė iš įtampos, tokios, kad, rodės, miršta, aižėja, trupa net kampe stovinčio fikuso lapai.

“Matai, ar nesakiau, — išgirdo prietemoje tirpstantį tėvo balsą. — Aš irgi klaidžiojau... tai patyriau, žinau”. Už jo nugaros skeryčioja pamotė: “šitas kelmas, stuobrys. Rykite mano kraują visi!” — “Mart, taip nešūkaliok, nereikia, susitaikys, gyvens”, — ramino ją dėdė Konstantas. “Kurgi begyvens... — kamšydama po skarute žilus plaukus, pasakė teta Vizgirdienė. — Utgi guli girtas”, — ir nusiskubino prie savo ruošos.

Juozas iš tikrųjų buvo girtas: du prasto vyno buteliai tušti stovėjo prie sofos... Pramerkė akis, buvo tylu, švietė mėnulis, ir tuščios gatvės grindinys, kiemas, jo kambarėlis buvo užlieti senos, ne tiek regėjusios šio miesto mėnesienos, tik kampe tyliai skrebeno pelė. Jam džiūvo gerklė, plyšo galva; išgėrė kelis puodukus vandens ir, užsirėmęs ant palangės, žiūrėjo į kiemą, į ilgus balkonus, kur buvo prikabinėta drabužių; rytiniai langai spindėjo, atmušdami kažkokią negerą, kraują stingdančią mėnesieną — visas namas buvo tarsi išmiręs. Tačiau jis žinojo, koks gyvenimas verda ten, tuose balkonuose, ir kieme prie apšiurusio gluosnio. Ne geriau kaip dramoje, kurią matė prieš keletą dienų: ten moterys klykė, plūdosi vienmarškinės, tūtelių prisuktais plaukais lakstė po kambarius, aimanavo, stveriojo visokius daiktus, šūkaliojo savo vyrams nuo balkonų, šliūkščiojo ant jų pamazgas... Akimirką jis pasijuto senos nepabaigiamos dramos dalyviu, ir skausmas kiek atlėgo.

Staiga vėl: ne! — sukliko mintyse, nuožmiai palenkdamas galvą, aš įveiksiu, išbrisiu, laimėsiu, tegu ji sau ten, ne, čia jai ne inžinieriukas, prisimins, dar ne taip prisimins, smogė kumščiu į stalą, dar kartą, dar. Niekas neprabudo, nepravėrė lango, išgirdęs dūžtant stiklus, tik skausmas, aštrus, deginantis, ir kraujas ant grindų, ant marškinių, kelnių.

Jis suspaudė ranką, iš kurios bėgo kraujas, nusvirduliavo prie sukrypusios spintos, susirado virvutę, aprišo, apmuturiojo ranką bintu ir vėl dribo į lovą. Ui ui ui, koks aš nedėkingas, koks aš, inkštė kitados Juozukas... Šitas Juozas nebeinkštė, šitas norėjo mirti, sukandęs dantis, be aimanos, jis tūžo, putojo, niršo, bet ant ko — jeigu jo kas būtų paklausęs?

— Tu pats kaltas, — rytą jam pasakė žaizdą aprišęs chirurgas, kai Juozas papasakojo, kas atsitiko. — Mokaisi? Studentas esi?

— Taip, — sumelavo, nes buvo gėda prisipažinti.

— Tai va: pataisyk mums vieno straipsnelio kalbą, — tarė šluostydamasis rankas, tačiau Juozas žiūrėjo, žiūrėjo ir niekaip neįstengė pamatyti kokių klaidų.

Gamykloje visi iš jo juokėsi.

— Kvailys, — pasakė žvairaakis Feliksas. — Jeigu dėl tokių mergšių vyrai imtų daužyti stiklus, visame mieste nė vieno sveiko lango nebūtų.

— Ji ne mergšė, — vos susivaldė negriebęs jo už atlapų.

— O kas ji, leiskite pasiteirauti?.. Visos jos tik ir laukia... Tu dar jaunas, nieko neišmanai... Aš tiek ir tiek esu perėjęs...

Per dieną jis su Feliksu tampydavo vaisių dėžes, cukraus maišus, o vakarais, kai žaizda užgijo, Juozas eidavo į bokso treniruotes.

— Na ir smūgiai, vyreli, vyreli! — stebėdavosi treneris. — Tu visiškai nesidengi, denkis čia, iš šitos pusės, iš šitos, manai, įniršiu ir jėga priešą įveiksi? Nė velnio. Gal jis už tave daug stipresnis, be to, gudrus — ir puola, ir atšoksta žaibiškai, o tu vis į priekį, į priekį, nesuprantu, ką tu talžai, iš kur tiek siuto?

Juozas nusibraukdavo prakaitą, pažiūrėdavo į tabletes geriantį ar kramtomą gumą čiaumojantį trenerį pakraujavusiomis akimis, ir vėl smūgiai, atakos neatlyžtant, nors tas, kuris ją pasiglemžė, jau seniai nuo kelių tokių smūgių turėjo apsipilti kraujais.

Treneris buvo kažkuo panašus į Aigulį: vis su portfeliu, šlamančiu neperlyjamu lietpalčiu, apsmukusiom kelnėm; atėjęs nusvies ant palangės skrybėlę, išsitrauks termosą, susipils į burną saują tablečių — ir žiūri žiaumodamas, kaip jie plūkiasi, vis sučepsėdamas, paėjėdamas atatupstas, pamoko:

— Dabar gerai! Duok! — arba: — Š... ne... — Ir pats maunasi pirštines, smūgiuoja, bet greit uždūsta, sėdasi ant žemo suoliuko, šluostosi suglamžyta nosine veidą — neaukštas, kiek aptukęs, plačia krūtine, patinusiais paakiais, drimbančiais skruostais, atkragintomis lūpomis. Pokario metų čempionas, užgesusi žvaigždė, reporteriai kadaise jį apiberdavo klausimais, fotografai akino blicais, — jį vis dar gaubė tolstantis, tilstantis tribūnų gausmas, retkarčiais prasiveržiantis susižavėjimo šūksniais. Kartais, viską užmiršęs, sėdi prie lango ir pro termoso kraštą žiūri į gatvę, kur vėjas gainioja lapus, arba, nė žodžio netaręs, apsirengia lietpaltį ir nučeža per tuos lapus palei pilkus namus, skverus. Kartais savaitėmis nesirodo. Ką jis tada veikia? Girtuokliauja, stumdo su seneliukais domino kauliukus, žaidžia šachmatais?

Juozas Daukintis šito žmogaus vardą pirmą kartą išgirdo dar būdamas pradinukas, jo smūgiais jį talžydavo pusbrolis Vizgirdžiokas. Daugiau kaip dešimtį metų laikraščiuose mirgėjo to žmogaus pavardė ir nuotraukos. Buvo rašoma: į jį dedamos viltys... jis neapvylė gerbėjų... kaip visuomet techniškas, tikslūs, žaibiški smūgiai, greita reakcija...

Ir štai jis čia, šalimais, regimas iš arti, paliečiamas, jis vadina Daukintį vardu, tapšnoja per petį, pasišaipo, žiūri lyg iš tolo, gudriai primerkęs akis, o blakstienos kiek virpa, rodos, paklaus nusijuokdamas: “Ko tu į mane taip žiūri? Kas aš tau?” Kaipgi Juozas Daukintis nežiūrės? Jis gaudo menkiausią šito žmogaus krustelėjimą, klausosi jo apmiręs, jam žūt būt reikia įspėti, išgauti kažkokią šito žmogaus paslaptį — kaip, kodėl jis, o ne kas kitas tapo stipriausiu, garsiausiu? — perimti ją, ir tai ne viskas — pats to nesuvokdamas, jis nori persikūnyti į šitą žmogų, visa liesti, regėti jo akimis, ir net kimus, dusulingas, švogždžiantis jo balsas toks... ypatingas, nenusakomas, slepiąs kažką, ko Juozas neįstengia suvokti.

Kelis kartus jis matė savo trenerį gatvėje šnekantį su garsiuoju aukštu solistu, raudonu, grimo išėstu veidu — šitas žmogus jį masina dar labiau, matė, kaip atsisveikindamas kilstelėjo skrybėlę ir paspaudė treneriui ranką. Įsidėmėjo jis ir žilą nedidelį, knerpta nosimi profesorių, su kuriuo susitinka skubėdamas į treniruotes, mat jų sporto klubas yra alėjos pakrašty, prie parko, kur išeina pasivaikščioti šie žmonės.

Kokiu žvilgsniu jis nužvelgia juos... gal nė memuaristas, besirengiąs aprašyti jų gyvenimą, nemokėtų taip pastebėti ir įsidėmėti smulkiausių su jais susijusių detalių — kaip jie dėvi skrybėles, kokiais gestais palydi vieną ar kitą žodį, kaip žiūri į medžius, kokie jų veidai, akys, kur, kada, kokiomis aplinkybėmis juos sutiko. Ypač jam gera, kad jie mėgsta šitą seną apleistą parką, kur šen ten dar baltuoja keletas apdaužytų, nuo laiko papilkėjusių skulptūrų, kur yra apleistas fontanas, koplytėlė, apgriuvę rūmai su aukštomis aptrupėjusiomis kolonomis, kažkokio generolo kapas, prislėgtas sunkia metalo plokšte, sulaukėję buvusio botanikos sodo gėlynai bei medeliai, ir tas džiūstančių lapų šnaresys, šiugždėjimas po oriais žingsniais, po kojomis, tos alėjos, tie aukšti, darniomis gretomis išsirikiavę medžiai — koks tas fonas iškalbingas, kaip tinka jiems, didiesiems, buvusios šlovės apgaubtiesiems, kaip tinka jų apmąstymams, išdidumui ir galbūt slaptai, didelei gėlai, skausmui, kurį tik jie, didieji, pažįsta...

Tai šito profesoriaus dar prieškariniais metais išspausdintas knygeles bei straipsnius apie žvaigždes, apie didžiąsias materijos paslaptis jis skaitė ten, Užpelkiuose, degdamas noru žūt būt suprasti, gyventi jomis, aiškintis.

[4]

Įsidėmėjo jis ir kitą žmogų. Čia, priešais treniruočių salę, už aukštos tvoros, jo namas, ir per langą matyti, kaip per pietus ar pavakariais, tas žmogus išlipa iš juodos “Volgos”, paspaudžia žilagalviui vairuotojui ranką, eina prie aukštų vartų, — tai šito žmogaus pavardė nuolat buvo minima Užpelkiuose, tai su juo kadaise skardos gamyklėlėje dirbo Juozo tėvas Kristupas (“Och žmogus! Krištolas! Dabar jis oho šiška!”), tai pas jį ketino važiuoti skųstis dėl upės, tai su juo kadaise nešė streikininko karstą... Kokie artimi, savi jam šitie žmonės, kiek jis yra apie juos galvojęs, ką jie reiškė ir tebereiškia jam ir jo artimiesiems, ir tuo pačiu kokie tolimi, nepasiekiami, nė neįtariantys, jo nė nepastebintys, o jis pastebi, fiksuoja menkiausią jų krustelėjimą. Kad ir kas būtų, kad ir kiek negandų jo lauktų, jis čia šalimais, jį siekia blausūs, prigesę jų šlovės atšvaitai, — jų, pasišventusių kažkam dideliam ir kilniam, be ko gyvenimas pilkas, tuščias, beprasmis, ir jis dar įnirtingiau ima daužyti “kriaušę”. Jis bus! Bus! — murma pro sukąstus dantis, vėliau anksčiau ateis kaip lygus prie jų, didžiųjų, ateis, kas, kad dabar jie nė nepastebi. Jis dar pats nežino, kad sportas — tik trumpalaikė priebėga, kad svarbiausia jam — eiti, lėkti į priekį, įlįsti į jų, didžiųjų, kailį, perimti iš jų sugebėjimus, žinias, valdžią, būti svarbiam, reikalingam, gerbiamam, atsigriebti, susigrąžinti kažkieno skolą. Visa jam gerai, visa naudinga, tinka — tik ne savo menkumo ir nereikalingumo jausmas, atokumas. Taigi — kuo toliau nuo Užpelkių netekties, erzėjimo, paikų tuščiagarbiškų postringavimų, kai sprendžiama, priesaikaujama, grasinama, pučiamasi, nevaidinant gyvenime reikšmingesnio vaidmens.

Jis dirba ir naktinėse pamainose, kursto milžinišką ketaus krosnį, stebi savo bendradarbius, keiksnojančius, pliekiančius kortomis, žiūri, kaip liepsnos atšvaitai šokčioja ant jų veidų, ant mūro sienų; dar iš vaikystės metų jam gerai pažįstamas šitokių žmonių apmaudas — iš tos gūdžios, anglimis apneštos nakties spirito gamyklos katilinėje, kai netoliese čežėdamas upėje plaukė ižas; ir dabar vėlei, kaip tuokart duota nebyli priesaika, jame tvenkėsi begalinis ryžtas, valia, ji stiprėjo, kėlė į viršų, kvietė pirmyn, bet kartu su jais, šiais žmonėmis; jie tokie jam savi: yra čia kūrikas Nikola — masyvus, vos telpantis kombinezone, standžiais pražilusiais gaurais ant krūtinės; būdavo, sėdi įrėmęs į kelius rankas ant žemos kėdutės priešais krosnį, šluostosi prakaitą (“Ventiliatoriaus neįtaiso, žalčiai”), dėbčioja į jį, lyg tėviškai teisindamasis klaustų: “Ko tu nori, vaikine, kur tu veržies? Paloštumei su mumis kortomis, degtinėlės išmauktum stikliuką, vieną kitą anekdotėlį, papasakotum apie meistrą, apie bet ką, kad ir apie mergas, ir būtų tau šilčiau, jaukiau, niekur iš čia nebenorėtumei eiti”.

Aplinkui čia daug neįspėtų likimų, slaptų dramų, pykčio... Nė nepajuto, kad į jį ėmė žvilgčioti kiek įtariai. Vienas — dažniausiai Feliksas (tikras Dravakolas!), judrus žvairaakis, miesto vaikas tatuiruotomis rankomis ir krūtine, kolonijos auklėtinis — čia šaiposi, čia stebisi juo, čia drąsina:

— Tverk, duok, nesnausk, nesidairyk, visi tveria ką išgalėdami, — pinigus, pažymas, daiktus, moteris... Numeta padėvėję, žvalgos daugiau, toks gyvenimas, ką, netiki manim, tu nežinai... nepažįsti... kiek aš savo kailiu esu patyręs...

Kitas:

— Ty paren ničevo, davaj... — ir traukia iš po dėžės prasto vyno butelį, išgeria raukydamasis. — Imk, — šluostosi storas lūpas. — Mes geri žmonės, niekam blogo nelinkime, nedaug mums reikia, tik duok dieve, kad tai nepasikartotų. Mokykis, į žmones išeisi.

Su kokiu priekaištu ar apmaudu į jį dėbčioja tas Nikola, dusdamas nuo karščio, šluostydamasis prakaitą, ir, žiūrėk, neištvėręs burbteli:

— Kiekgi tau metų? A... jaunas dar. Visa tau prieš akis... — Ir vėl tyli, žiūri į ugnį, į anglis. — O man... nebėr sveikatos, jeigu ne šiandien, tai rytoj piltuvą padėsiu. Va pažiūrėk, kokie randai, — atsmaukia kelnių kišką, — pačiupinėk, pačiupinėk, matai, vieni gumbai, skeveldros... visą koją fronte sutrupino... — Ir ima pasakoti, kaip gydytojai rankiojo iš jo kūno skeveldrėles ir kad ten buvusi seselė, kad viršila jam kartą pasakė, jog pulko vadas... O, kaip giliai Juozui į širdį yra įkritę tie žodžiai: į žmones išeisi! Tačiau daugumai jie reiškia: prasigyvensi, gerą, lengvą darbą surasi... Nikola tai jaučia, todėl pataiso: — Būsi žmogus... Didelis žmogus, tai ne mes... — Ir paskui jau visai girtas purto pražilusią garbanotą galvą ir keikiasi: — Svolači... Dochlaja ryba, a ne žena... Na, beri, beri, svolač... Och sterva... Tu tik pagalvok... — Ir vėl deda ranką Juozui ant peties, jau nebelabai suprasdamas, kur esąs, žiūri drumstomis akimis, šnopuoja svogūno ir vyno tvaiku į veidą, ima kažko skųstis, kažkam grūmoti, ginčytis: — Net, ja mogu... net, vazmožna, tik nenorime... ja by... nu vot... ponial? — tyrinėdamas, grūmodamas žiūri į Juozą. — Ni čerta ty ne ponial. Malakasos. Nikto ničevo ne možet paniat, no ja... ja magu, ponial?

Kas per užuominos, kas per vapėjimas, nors pasiusk, nors iš kailio išsinerk, nesuprasi.

— Ko tu jo klausai? Girtas, iškvėšęs senis, — tempia į kampą Nikolą Feliksas, — spjauk tu tokiems į barzdą.

— Net, ja liubliu jevo! — šaukia į tamsų kampą tempiamas Nikola. — On čestnyj, on prav, a vy vse... vse vy krugom ne pravy, — apveda juos girtu pirštu. — Čelovek on... balšoj čelovek.

Tikri stebuklai: girtas, beveik be sąmonės, o tokias tiesas šneka, nei vienas — nei direktorius, nei cecho meistras, visada blaiviausias iš blaiviausių, — šitaip taikliai, skaudžiai, išmintingai, netgi pranašiškai nepakalbės, — kaipgi jam tokių girtuoklių neklausyti?

— Al-ka-gol, — žagsi tamsiame kampe Nikola. — Man vienas gydytojas paaiškino, žinot, ką arabiškai reiškia al-ka-gol? Subtiliai jaučiąs daiktų prigimtį... viso pasaulio prigimtį... Vy poniali: al-ka-gol — eto značit priroda... Nado daiti do suti, do predela! — griaudėja tamsoje jo balsas.

Bet paradoksas — ir eilėraščių knygoje, nuo kurios skaitymo Juozą atitraukė Nikola, parašyta beveik tas pat: “Daiti do samoi suti, do predela...”

Juozas grįžteli į kūryklos langą — jame rupios, didelės žvaigždės. Speigo naktis, tokia, kai Juozo tėvas dirbo spirito gamykloje; žvaigždynai — jie atsiverdavo, tėvui einant palei garuojančią, ižu čežančią upę, atsiverdavo sulig tolimu traukinuko ūktelėjimu Trumbatiškio stotelėje. “Žinau... jaučiu ploniausias gijeles, kurios sujungia ir išskiria žmones”, — pasakė kartą tokį vidurnaktį eidamas paupiu tėvas. — “Aš irgi... beveik...” — pagalvojo Juozas.

Tačiau, kad ir kiek jis treniravosi, kad ir kaip įnirtingai daužė “kriaušę”, plūkėsi su štanga, skausmas neatlyžo: tūnojo čia pat, užklupdavo, kai eidavo iš dušų, imdavo nuo suoliuko prakaito prisigėrusius marškinėlius, varstydavosi sportinius batelius, sukaitusiu veidu praslinkdavo pro veidrodį ar žvilgteldavo pro langą; skausmas čežėjo senuose lapuose po kojom, rūko bulvienojų laužais tolimose miesto apylinkėse, ant kalvų, prie šiltų išpurentų žemės lopelių.

O prieš tai dar buvo rugsėjo ir spalio dienos, šiltos ir saulėtos, su pamažu gelstančiais medžiais, su erdviomis priemiesčio tolumomis, kurias pertraukėlių metu Juozas išvysdavo pro platų gamyklos langą, virpantį nuo mašinų gausmo. Ten dažnai jis nuklysdavo mintimis — pro aukštą, didžiulį statomos gamyklos kraną, pro buldozerių gausmą siauručiu ekskavatorių išgraužtu vieškelio ruožu, plačių tiesiamų magistralių suskaldytu, sukapotu vieškeliu su šen ten kuriam laikui išlikusiais gluosniais — apleistais, vienišais, nebereikalingais, išsikerojusiais, džiūstančiais, palei ankančias kūdras, senas nykstančias sodybvietes prie pajuodusios bėgių juostos, tolyn palei tepalu kvepiančius pabėgius iki rusvo plytinio namuko, sandėlių, kur priversta smalingų, nuo karščio supleišėjusių rąstų, iki šlagbaumo, kur žaliai raudonai mirkčioja šviesoforai ir, stabdydama mašinas, kilnoja raudoną tepaluotą vėliavėlę vatinuku apsirengusi moteris; čia vienas bėgius kertantis kelias vedė į šiaurinę pusę, kur liulėjo garmėjo geltona lapijos pragaištis, ji ritosi nuo aptakių kalvelių, krito nuo molėtų šaltiniuotų skardžių, kur skaidrūs baltais žvirgždo krantais ežerai, atspindintys trapią, tolimą ir laikiną miškų ramybę bei grožį. Tai prie šitokių vandenų jis lėkdavo paauglystėje, prie jų — varganos jo vaikystės aidas, ir svyrantys ant vandens medžiai, ir juodos rudenio uogos, ir erškėtrožės jo tarytumei dar tebesiklauso, įsižiūrėjusios į savo atspindžius; tyliu virpuliu atsiliepia vanduo, iš kažkur dvelkteli smulkutes bangeles pavarydamas vėjelis, vėsos dvelksmas nusklendžia nesugaunamu, tik juntamu šešėliu, ir nejaugi diena jau krypsta į vakarą ir jau čia pat šaltas tyrumas? Gal jis atsiveria tolstančių gervių klyksmu?.. Ne, jos čia pat, neaukštai, dar tik pulkuojasi, jos klykauja viršum parudavusių pelkynų, sunkiai modamos vėsiais sparnais; sausame saulėtame pušynėlyje tuksi genys, gagena antys; čia dar tebesilaiko virpančios vasaros karščiai... ten, toje įlankėlėje, ir ten, kalno pušyne, bet jau dvelkteli aitrus apynių kvapas, jau svyra gervuogės, sušnarina ajerus vieniša meškeriotojo valtis, pratisai švilpia pasiklydęs berniūkštis, murzinas, šlakuotas, susigrūdęs abu pirštus į burną, pievelėje, kurią siekia šešėlis, prunkšteli, supurto karčius arklys, ir krebžda, tampo šapelius strazdelis, graužia papuvusią žievę kirmėlytės, ir mikliai snapu ir nagais įniršęs ją drasko raibas paukštis, tas kirmėlytes lesdamas; lapų nuklotomis pakalnėmis pūškuoja barsukas; skuba skuba — gyvybė niekada nesibaigia ir nenumiršta: kas griūva, virsta puvėsiais, tvaiku, samanomis, kas kalasi, gimsta iš naujo; žvitrus šlakuotas vaikiūkštis pagaliau prisišaukė savo draugus, laukdamas, kol jie ateis, jis renka grybus — raudonikius, žaliuokes, voveruškas... brenda per papartynus, rauna asiūklius, kasinėja samanas, po kuriomis vėsa, drėgmė, naujos gyvybės apraiškos, dar menkutės, vos įžiūrimos, tačiau kokia jų gausybė...

Pertraukėlės metu, įsispraudęs į atokų kamputį, nostalgiškai jis piešia šitokius vaizdelius rudens, kuris su vaisių gėrybėmis jau žengia per žemėtus slenksčius. Pavakarop, kai jau imdavo rasoti platūs gamyklos langai ir sustiprėdavo mašinų gausmas, kai imdavo vibruoti sienos, kai besileidžiančios saulės spinduliai pasiekdavo storus, brezentu apmuturiuotus vamzdžius ir sukibirkščiuodavo, suspurdėdavo rodyklės, sušnypšdavo išleidžiami garai, karšti tumulai užtvindydavo cechą, kūrikas, pusamžis, įdubusiais skruostais, liūdnomis akimis vyras, iš Nikolos atvežtų karučių įpildavo į krosnį kelis piltuvus anglių ir, pasirėmęs ant piltuvo koto, įsižiūrėdavo į ugnį; kažkoks besaikis godulys žvelgdavo iš jo akių — anglį ryjančios, ketų ir plieną tirpdančios, lydančios liepsnos godulys tarsi persimesdavo į jas, Juozas vėl pagalvodavo apie Nijolę; jis galvodavo apie ją ir tampydamas taros dėžes, ir stovėdamas prie staklių ar katilų, galvodavo apie ją su nerimu, tačiau, laikrodžio rodyklėms artėjant prie šešių, tas nerimas taip sustiprėdavo, kad rodydavosi: juo aprasoja langai, jis šnypščia iš vamzdžių, virpina jautrias rodykles, spengia aukštos įtampos dėžėje, pliūpteli karštomis liepsnomis, sušmėžuoja ant sienų, sukibirkščiuoja stikluos ir šliaužia... šliaužia, virpa šviesa ant tų vamzdžių, sienų, nuklysta laukais, kur stovi vienišas kuprotas beržiūkštis, puola prie šviesoforo, prie rąstų, vėlei grįžta, susigeria į anglies juodumą ir dega dega godžia, visa lydančia, naikinančia liepsna. Pasigirdus sirenai, lėkte pasileisdavo į dušus, puldavo po deginančiu vandeniu, gaikčiodavo ir keiksnodavosi su visais vyrais... Už visus labiau čia stenėdavo ir pūkšdavo Nikola. Drabstydamasis putų dribsniais (su kokiu pasismaginimu jis vanodavo savo jau nebejauną laužytą, daužytą, negalių kamuojamą kūną!), jis prisėsdavo ant suoliuko šalia Juozo ir, šnairomis pasižiūrėdamas, vis kamantinėdavo:

— Ko tu toks? Tiesiog gaila į tave žiūrėti, ir dirbi kaip nesavomis rankomis, vis lendi kur prie lango ar į kampą. Tu su žmonėmis bendrauk, su vyrais, jie tau pasakys... Mes ne tiek nugyvenome, ne tiek matėme. Frontus perėjome, ligonines, visą velniavą, o kaip matai — gyvi, sveiki. Pakeiksnojame, pasispjaudome — ir laikomės. Jeigu bloga... skauda va čia... dūšią ir širdį, nė pats nežinai, ką skauda, žmonėms sakyk, nieko nuo žmonių nereikia slėpti, nei nuo moterų, nei nuo vyrų — jie ne tiek matė, jeigu ne visi, vienas kitas vis tiek supras. Atsiras kam. Paglobos, nuramins. Vienas vis tiek neliksi. Nieko nėra baisiau kaip likti vienam, vienam kentėti tyliai, net krepštelti, suinkšti bijant. Pirma laiko sunyksta, nusikamuoja, nugeibsta toks žmogus, nugeibsta šviesesnės dienos nematęs. Ir kas iš to? Kam tokių reikia? Ką jie laimi, tokie kankiniai? Nė velniam jų nereikia. Išgeibėliai! Stauk. Jeigu jau nebegalima — sienas draskyk. Svarbu išsirėkti, ponial? Nu ničevo. Proidiot, vsio proidiot.

Arba vėl, sėdi jis, persimetęs per petį rankšluostį, žiūri į liesą, kaulėtą, išsišovusiais klubais žmogelį, prunkštaujantį garų debesyse, ir nei iš šio, nei iš to karčiai vypteli, nusispjauna:

— Pažiūrėk į jį. Giltinė! Skeletas! Tam jau seniai reikia mesti griaučius į patvorį. Che! Tai gyvenimas! Visus išlukštena, išgliaudo, o kas lieka? Kevalai! Kartais žiūriu aš į kokias išsipusčiusias, skrybėlėtas, jau tokias orias, tokias ambicingas, įžeidžias, tokias... lūpytės — širdelė, krypt krypt, ir galvoju: viešpatie, viešpatie, išrenk jas nuogas, pastatyk — siaubas siaubas. Ir kaip jos gyvos... gyvenimu džiaugiasi, taip sakant. Tik bukaprotiškumas, gobšumas, miesčioniškumas jas dar gelbsti nuo tuštumos, beprasmybės, visiško nereikalingumo, štai kas tas turgaus bobas gelbsti, supranti. O kitas jaunas, sveikas — ir jau toks nereikalingas, menkas, atliekamas, ech! — šūkalioja Nikola, čia suplodamas Juozui per kelį, čia pažiūrėdamas į gaižią, atsikišusia nosimi senę, kuri, piktai šnopuodama ir pažvairuodama į juos, tarpdury šluosto grindis. — Matei? — niūksi Juozui į pašonę. — Supratai, ko ji nori, kas jai galvoj? Bet štai ką aš tau pasakysiu: kartais žmogų apima toks alkis, jog jis viską čiumpa, griebia, nebetverdamas savo kaily, ir užspringsta, pakvaišta iš siaubo, kad kažko nebespės nutverti, kad jo ir čia, ir ten nebus, kad kažkas jį nustūmė, nustelbė, net rodosi, kad jam kas rankas ir kojas supančiojo, ir jis tik griežia dantimis, draskosi, klykia, dėbčioja į visus su pagieža ir keikiasi, keikiasi, nors dar taip neseniai tylus, ramutis sėdėjo kokioje kontorėlėje, su kaklaraiščiu, mandagus — prašau... o dabar jam spjaut į viską, — neiškentė, užgintojo vaisiaus paragavo ir dega noru ėsti jį ir ėsti. Jam ir vienam pasilikti baisu, ir tarp žmonių negera, stinga kažko... Ech! Mačiau aš visokių žmonių, o tokie besočiai įdomiausi: jie nei šnekėti, nei galvoti žmoniškai nebemoka, jiems viskas taip vangu, lėta, kvaila, absurdiška, taip jie nori viską perprasti, turėti, dabar pat... Tai net nebe žmonės, o suspaustos energijos tumulai; tos energijos, protingai, taip sakant, racionaliai, su saiku naudojant, galėtų užtekti šimtui metų, — jie patys tai puikiai žino, — ją galima kaip gyvasties siūlą tempti ir tempti, žinoma, ramiai, saikingai, o jie lipa ant barikadų, prasigeria, įsivelia į peštynes ar dar velniai žino ką padaro — ir klumpa, žūva, išlaksto į šipulius. Ir tu manai, čia galima ką suprasti, paaiškinti? Štai ką aš tau sakau: žmoguje slypi beribė, už jo protą, gerą vardą, gražius ketinimus galingesnė jėga, ir jeigu ji pažadinama, jeigu laiku nepažabojama, nedisciplinuojama, taip sakant, jeigu jai leidžiama įsisiautėti — viskas nueina velniop. Štai kodėl žmonės tokie atsargūs, vangios galvosenos: kol pagaliau supranta, kad vis vien vėliau ar anksčiau mirs, taps bejėgiai ir nieko neužgyvens, nesusitaupys, nenusineš į kapus — nei gero vardo, nei žinių, kol jie supranta, kad nieko nereikia bijoti, nes vis vien vėliau ar anksčiau viskas pasidarys beprasmiška, žiūrėk, jau ir senatvė, mirtis.

Žadino, aitrino, provokavo tas Nikola tai, ką Juozas savy buvo užgniaužęs, nustelbęs, sutramdęs.

— Bet nieko, tu ir manęs neklausyk, savo galvą turėk, — pamokslavo kitą kartą. — Blaškysiesi, stveriosi, kas tik pakliūva, — toks gyvenimas ne visiems, kaip lydys čiupsi vieną dieną blizgę, ir išneš tau žiaunas, vidurius išdraskys. Bet vėlgi — ir alkanas negali būti, vis tykoti, tykoti, laukti, — galvoti ateina laikas, kai nebeišlaikai — turi stverti. Štai ir sukis kaip išmanai. Būva ir dar blogiau: visa žmogui pašvinksta — ir minkščiausi baltutėliai patalai, naujausi kostiumai, niekaip jis negali atsikratyti jausmo, kad yra lyg iš kanalizacijos griovio išlindęs: kad ir kiek praustųsi pirty, keistų drabužius — visur jį sekioja dvokas... užsitęsusių pagirių, paleistuvystės dvokas. Štai dar dėl ko reikia ieškoti moters, kurią dievintumei. Ne pirma pasitaikius, ne kekšė, o baltutėlė, skaisti, švelni ir tauri. Supratai? Man jau viskas. Aš jau nei alkio numalšinsiu, nei nuo to dvoko pabėgsiu — prirems jie iš abiejų pusių, pribaigs, kiek nori spyriokis ir ginkis. O tu viso to gali išvengti, laiko dar yra, žiūrėk, kad nebūtumei priremtas prie sienos, kad paskui nereikėtų inkšti ir spjaudytis. Visko žmogui nutinka, visko, visko. Niekas nėra apdraustas, nebent storaodis miesčionis, bet tai šūdas, niekai, nė akių į jį neverta pasukti! — karščiuodavosi Nikola, gurkšnodamas iš butelio prastą vyną.

... Daugelis moterų nepatiria, ką galėtų patirti, — tai žino jų kūnai. Kai kurios — tarsi šalčio sukaustyta žemė, bet kai staiga atšyla, visi pašaliai skleidžia tokį aitrų gailumu, kad... — rašė Juozas vėliau, prisimindamas tas dienas. Kitos, plykstelėjusios geismo ugnim ir jau senstančios, nebepatrauklios, vis dar tebegyvena tyliai ir liūdnai gęstančioje atokaitoje, vis dar tikisi, laukia, o gal ateis... pasikartos, gal kur gatvėje, restorane, komandiruotėje sutiks. Nerimsta, puošiasi, ieško, vidurnakčiais blaškosi po tuščius kambarius, grąžo rankas, dirsčioja į veidrodžius, į sumigusius savo vaikus, į valgančius savo vyrus, jos dar vis neišmylėjusios, neatidavusios, nepasiėmusios, kas joms, tvirčiausiu jų įsitikinimu, priklauso. Čia jos aimanuoja, skundžiasi, čia pilnos paikų svajonių, juokiasi, šaiposi iš savęs, iš vyrų, kol visa taip subanalėja, suprastėja, sumenksta, kad nė vienas į jas nebežiūri rimtai, ir nė puoštis, nė keliauti joms nebesinori — vis vien... Et... ką man kuris vyriškis begali duoti. Gal tas žaibuojančiomis akimis, išdidus, garbanotas, bet geriau pasiklausykime anekdotų, geriau tortai, konjakėlis, o ypač — kur kas susiėjo, kaip gyvena, Ir — kaip kvaila, dieve, kaip visa kvaila — ploja jos rankomis, paskui vėlei staiga atgydamos: o matei... o žiūrėk... ar tu žinai... ak šitaip... šitoks... tas?! Na taip... jis, tu žinai, jis... — Ir vėl jos tampa rūsčios, stulbinamai įžvalgios, visa numatančios, rūškanos, apmaudingos, kupinos neaiškios pagiežos, įskaudintos, ir vėlei puola į tą klegesį: tik tu pamanyk... o aš nežinojau... taip jį gerbiau... maniau... pasirodo, niekuo nebegalima tikėti, žiūrėk tu man...

Bet štai virsteli durys, įeina galvą skaromis apsimuturiavusi moteris su dviem dirbtinės odos krepšiais, apsižvalgo, ar čia nėra pašalinių, ir visos puola prie jos. Deficitas! O iš kur gavai? O kaip?! O kiek? Va šitie indeliai, kailiukai, va šitas blizgutis, taip, ar tinka? Ir visų jų akys sužiba, rankos stverioja medžiagą...

Staiga kontoroje stoja mirtina tyla, atvykėlė skubiai sugrūda į krepšius deficitinius likučius ir, kamšydama po smakru skarutės mazgą, išskuba pro duris. Visas jas šaltai nužvelgdama, įlekia grakščioji Serafima, nedidukė, smaugtu liemeniu, apsitempusi klubus mini sijonėliu, tvirtomis standžiomis kojomis. Direktoriaus sekretorė, slaptų jo seifų saugotoja. Jai praeinant, visos susižvalgo, susikumščiuoja — taukšt taukšt kulniukai, greiti ir spėrūs. Žvangteli raktas, trinkteli seifo durelės, vėl tie žingsniai — nepasiekiama, iškėlusi galvą, tačiau jos klubų aptakumas — vienas geismas, kvietimas, prašymas, ir tai kaip išgalėdama ji slepia savo gestais, akys, išdidžios, kupinos šalto tyrumo. Net suknutės šlamėjimas kažkoks gąsdinantis. Juozui ji neišeidavo iš galvos: tie žingsniai, akys, kaklo linija, liemens išlinkis, standžios, liemenėlio nevaržomos krūtys, tas noru atsiduoti banguojantis, vilnijantis, alsuojantis grožis... Kažką iš jos pasisavino ir čionykščiai priemiesčio peizažai, regimi pro rasotus fabriko langus — įlomėlės, kalvos. Ypač Juozą kerėjo tas žvilgsnio išdidumas, gebėjimas žiūrėti pro tave nematant, užgniaužtas laukimas, kol praeisi, prasilenksi ir, žinoma, nieko nepasakysi, nes taip turi būti, ji to reikalauja, ir, žinoma, ji netruktels pečiais, nepadarys jokio gesto, kuris būtų pretekstas užkalbinti, ji — gyvas noras praeiti gražiai, grakščiai, nepasiekiamai. Aišku, ji atstumtų, įsižeistų, visas jos elgesys liudija — įsižeistų. Ji tarsi po stiklo gaubtu.

Kai apie savo būgštavimus Juozas papasakojo Feliksui, šis ėmė prunkšti, spardytis ir vartytis žolėje, — gamyklos patvory jie krovė taros dėžes.

— Oi, nebegaliu! — šūkaliojo Feliksas. — Tyrumėlis... po stiklo gaubtu... kaip tu dar pasakei? Akys kaip šaltinio vanduo. Tai dvi kloakos. Ji tokia sterva, nors čia pat, patvory... ant taros dėžių, ant spygliuotos vielos, kur nori. Ką tu manai, kur ji su direktorium važinėja? Į turistinius namukus, į viešbutėlius, į pirtį... Ir ką — su savo svečiais jie kazokėlį ten šoka? Yra žmonių, aš pažįstu, jie žino, matė, jie pakuria tą pirtį, patalus pakloja, ikrelių paduoda. O jis — skaistumėlis! Nutvilkys panieka. Nors sprok iš juoko. Vaikelis! Kaip tu nieko neišmanai, nepažįsti, nenori matyti.

— Ką, gal ir tu bandei prie jos gretintis? — paklausė Juozas. Feliksas susiraukė, parodė stambius išsikišusius dantis, nusispjovė, nusviedė skiedrą, kurią ką tik įnirtingai plėšė į šapelius.

Gulėdamas ant kalvos, Juozas žvalgėsi po parudavusias priemiesčio apylinkes: medžiai jau gelto, dar tebečirpavo žiogai, nors dirvonuose ir įlomėlėse žvilgėjo plonyčiai voratinklių siūlai. Iš ryto, kai čia atėjo, matė šalnos pabaltintą žolę, stogus, patvorių medelius, dabar vijoklių lapai buvo geibūs, bejėgiški, sakytum karščiuodami sviro per tvoras, dribo nuo namų sienų — stiebai jau nebeįstengė į jas kabintis. Kalnelyje prie senų kapinių stovėjo aukšti, išlakūs klevai, švelnus vėjelis vos vos krutino jų lapus, šviečiančius geltoniu, kai kurie tyliai leidosi ir gulė ant dar šiltų akmeninių plytų, samanotų, užžėlusių, su aptrupėjusiais, nebeišskaitomais vardais.

Gyvenimas vyrų, moterų, dailių mergaičių, meilužių — ko jis vertas? Kaip jos leidžiasi taip niekinamos? Alkis, nepasotinamas alkis iščiulpia jų syvus, grožį, nualina, nusiaubia, jos išstumiamos, išmetamos į sąšlavyną — šit viena tokia pasivaipydama priėjo prie jų, paprašė rūkyti, atsisėdo šalia, jos šlaunys tokios plonos, mėlynos, kokčios, atsirėmė rankomis į šiltą žemę, pasiraivė, bliat, sako, troškina, noriu išgerti, ar neturit, ką jie ten kasa, kurvos, ir aš tokia, ar nematai, — čiaumoja, laižosi, net Feliksas žiūri į ją pasibaisėjęs ir, tik norėdamas tai nuslėpti, mirkteli Juozui, sukikena. Šiam net veidas persikreipia iš skausmo, kai pamato, kad iš fabriko kiemo prie jų su stiklainiu sulčių ateina Valė. Ji turbūt ką tik nuo savo katilų, kuriuos maišo, pilstydama uogienę, ragaudama, aprėkiama milžiniškos, storu užpakaliu virėjos — tai ji samtį iš jos atims, tai patrauks katilą: nemoki, nesugebi, argi taip reikia maišyti, — ir suka tą milžinišką samtį, maišo juodą serbentų tyrę, kad net kunkuliuoja, sproginėja, pliupsi, virsta garais — va taip, šitaip, o cackinies, prisvils, išbėgs, ten žiūrėk, čia karščio duok, balerina tu, ar ką, ko dabar į mane spoksai... Iš tų garų, iš to bildesio, šūkčiojimų šmėsteli skaudus akių tyrumas, gal ne Valės, gal kitos kokios praktikantės, tačiau koks jam, Juozui, suprantamas, savas, mielas tas atstumtasis, kai nepelnytos patyčios ir užgaulė kenčiama tyliai, nedrįstant nė pasipriešinti, nes jos tokios šlykščios, grubios, jos nieko daugiau nemoka, o tik: kodėl tu graži, balta, jauna, užsisvajojusi, kodėl tu iš viso čia? Valės veidas nukaitęs, chalato atlapai prasiskleidę, krūtinė balta; kiek susidrovėjusi paduoda jam stiklainį, šią akimirką Valė patinka jam, bet tik šią, nors ji jau seniai nenuleidžia nuo Juozo akių, visada pirmoji užkalbina, o uogienės tik paprašyk. Jai nuėjus, nušlamėjus plikomis blauzdomis per patvorio dilgėles, per pajuodusius kiečius, Feliksas vėl ima mirksėti Juozui, kikenti, gaikčioti:

— Tu matei... Blauzdelės, a? Tu jai... Ko tu lauki, visos jos, griebk, tverk, dulkink, tempk į patvorį, kur nori. Ji ir pinigų prilaiko, jie prie aerodromo gyvena, tėvas berods lakūnas, namelį turi, būsi ir sotus, o jei ne, nepatiks, va taip! — kyšteli špygą, delnu ploja per kumštį.

Feliksas... tas pajūrio žemaitukas, Valdemaras — kas per žmonės; jis pirmą kartą atidžiai, suraukęs antakius, žvilgteli į žolėje, kur ką tik sėdėjo ta girtuoklė, besiraitantį Feliksą — šis rodo jam laiškelius, rodo — visų, su kuriomis... Ir vėl jame visa sukyla, klykia viduj: kaip jos gali su tuo Feliksu apgaudinėti savo vyrus, kuo jis patraukia jas? Argi nežino, kad paskui tyčiosis, kikens, pasakos, rodys visiems, niekins? O gal ir tai joms nesvarbu, gal tikriausiai taip ir yra — nė viena, kaip sako Feliksas, negalima tikėti. Betgi Valė? Ir kyla jam paikas klausimas: kas gi yra moterys? kokios jos? ko joms reikia labiausiai? tik to?

— Tik to! — tvirtina triumfuodamas ir džiūgaudamas Feliksas, o jo akys žiba.

Ne, niekad būti toks kaip Feliksas negalės. O gal reikėtų? Gal nėra kitos išeities? Kitaip būsi apgautas tokių kaip Feliksas, išduotas, išjuoktas? Tame filme... toje knygoje... Tvilkomas neaiškios baimės, kone siaubo ir nevilties, jis vėl klaus: kas gi yra moterys? Ir spręs tą klausimą kaip algebros lygtį su begale nežinomųjų, vildamasis gauti vienkartinį, visa paaiškinantį, išsamų, visus atvejus aprėpiantį atsakymą, ir netiks jis, ir vėl pradės iš naujo, ir vėl, nes tai jau taps jam gyvybiškai svarbiu dalyku: netikint moterimi, jos ištikimybe, gėriu, atsidavimu, meile, gebėjimu aukotis, neįmanoma meilė, su tokia moterimi neįmanoma gyventi, niekas neįmanoma, netgi trumpas laimės, užmaršties mirksnis. Moteriai gal, bet vyrui... Nijolė jam neatsakė, nė būtinybės nejautė atsakyti, pasitraukė, apvylė, pažadindama instinktyvųjį savisaugos budrumą bei įtarumą. O Serafima? O ši girtuoklė? O Valė? Valė galbūt atsakytų, sugrąžintų tikėjimą, bet...

— O gal bandei? — žvilgteli žvairąja akim Feliksas.

— Ką bandei? — klausia išsiblaškęs Juozas.

— Su Vale gal bandei, ką?

Taip, buvo apsilankęs jos namuose.

— Buvai? Tikrai? — Feliksas pasižiūrėjo į Juozo veidą, į nusvarintas tarp kelių rankas, batą, kuriuo jis spardė, trupino pradžiūvusį molio grumstą.

— Sakau, kad buvau, — suraukė antakius Juozas.

— Na ir ką? Kaip?..

— Nutilk!

[5]

Juozas nenorėjo nė prisiminti tos dienos, tokios šiltos, kupinos lėto ramumo, nepaprastai ilgos, persmelktos vilties, kurią, deja, stelbė skausmas: visa čia pat, lengvai pasiekiama, štai pernokusi mergina sėdi greta, užsimetusi ant nuogo kūno chalatą, su šlepetėmis, šalia jos putlus meškinas išskėstomis kojomis, ant etažerės lėlė, ji mezga, neša ant stalo valgius, stato garuojantį virdulį, įeina tėvas, nusivožia uniforminę kepurę, paspaudžia ranką, šnekteli, prisėda prie jų ir motina, jis pirmąsyk čia, bet jau toks savas, tarsi dešimtį metų su jais būtų gyvenęs, visi čia juo rūpinasi, visi geri, o ypač Valė ir tas murkiantis kačiukas, besiglaustantis prie jos plikų kojų, kol galop susiraito sterblėje, glostomas prisimerkia iš pasitenkinimo, prisimerkia nuo tos šiltos, vakarop kryptelėjusios saulės; tyla, tiksi laikrodis, retkarčiais nušveičiamus, ant suoliuko stovinčius kibirus sudrebina kurtinantis kylančio lėktuvo ūžimas, ir Valė, ištempusi paskutinę megztinio akį, eina vandens, ir jis turi eiti su ja; ir tas nušluotas kiemas, vartelių girgžtelėjimas, jos kojos plikomis blauzdomis, prie jų šliūkštelėjęs vanduo... kiečiuose prie apdžiūvusių medelių tarp plytgalių, akmenų ir gelžgalių sumekena ožka, balta, apšiurusi, tešmeninga, skeltomis kanopomis, plonomis kojomis, su ta juokinga barzda, ragais, žiūri į kylantį lėktuvą... Pavakary Valė čia ateis, pasidės tarp kojų kibirą, melš tą mekenančią ožką, pašers paršelį, žvygčiojantį netoliese, puls į parudavusį bulvių lopelį, į daržus, ravės juos, kurtinama lėktuvų gausmo.

Paskui rytas, lopšelis, vaiko verksmas, — jau dabar ji kepurėlę ar šlepetėles mezga, o gal būsimajam vyrui pirštines ar šalį, — fabrikas, iš krepšio traukiami uogienės stiklainiai, rūsio lentynos pristatytos tų stiklainių iki lubų, dešros, naminis vynas, kuriuo jį dabar vaišina; o dieve, kaip visa čia jau žinoma, kaip paprasta, koks tikras, realus tas rytas, kai ji atsikels, kurstys krosnį ir liepsnos atšvaitai šokinės ant grindų, sienų, švysčios šarmotam lange, ir kokiais valgiais pakvips jų virtuvė, ir ką ji pasakys, kokius indelius padės ant stalo, ir vaikas... spyriosis, inkš, tėkš rankute per kišamą prie burnos šaukštą, ir jam bus pliaukštelėta per sėdynytę, užpakaliuką, kaip ji tą vietą vadins, ir kad ji ims verkti arba plūstis, o gal tik pažiūrės, bet taip... su tokiu apmaudu, kad... ir jis eis į sandėliuką, nežinia kur eis, niekur sau vietos nerasdamas, nors puikiai žinos, kokia gera, rūpestinga, ištikima jam pati, ir tik jis kažkoks... na, kas čia buvo padaryta negerai? — šauks jos broliai, seserys, kaimynai; ko jam stigo? — klaus motina. Ar nepamaitintas, neapskalbtas, ar aš blogai auginau savo dukterį, ar ji tokia kaip toji anoji paleistuvė, apsileidėlė rėksnė, o jos vyras tai kenčia, kaip ją myli, rūpinasi, auksinis vyras, o šitas! — šauks ji... ir: o siaube — tai pamotės keiksmai, tai visų, kurie jį engė, tyčiojosi, priekaištai, ir visi jie prieš jį kaip vienas, visa giminė, kad jis kaip koks prasikaltėlis, paskutinis turi žemintis, šliaužti ant kelių prie jų, meilintis, prašyti atgailos, prisiekti, pripažinti savo klaidas, teisintis kaip išmanydamas, — tik ką gi padarė, kodėl Valė šaukia... verkia, ir jis kodėl gi toks nelaimingas; bet nesižemins, nestovės prieš šitų žmonių teismą, išeis, į tamsų kampą įlįs, į šlapią dvokiančią tarpuvartę, į užkandinę arba į nežinia kur išvykstančio traukinio vagoną įšoks — ir gyvens kažkur, lyg niekad nebūtų turėjęs nei žmonos, nei vaikų, nei savo židinio; bet vėlgi, kur nors drėgną vakarą sušalęs, sužvarbęs, — taip neišvengiamai bus, — skvere, stoties laukiamajame ar bufete, žiūrėdamas į lėkštutę šaltų dešrelių su garstyčiomis, — o kaip jis ilgėsis to židinio, karštų, ant stalo dedamų valgių, vaiko, žmonos, tų kojų, tos krūtinės, to veido, balso, žodžio, pilkšvų plaukų. Tačiau štai kas dar jam neabejotinai aišku: Valė, ši vangi plačiaklubė Valė, tokia motiniška, moteriška, rami, — Valė niekad taip nepasielgtų, visa jos giminė neatleistų, nepripažintų atstumtojo ir pasiklydėlio, suteršusio, neįvertinusio, pasityčiojusio, — čia greit atsirastų, kas jį pakeičia, nors ir šimtą kartų tas kitas būtų blogesnis už jį, nors ir paskutinis girtuoklis, menkysta, bet mokantis nusižeminti, daužytis į krūtinę ir atgailauti, ilgai, ai ilgai jis čia gyventų, šiek tiek pasistengdamas, šį tą padarydamas, teisindamasis charakterio ydomis, na, o jeigu rimtesnis žmogus, koks našlys, nors ir senyvas, bet darbštus, rūpestingas, ūkiškas, vis landžiojantis į tą sandėliuką, apžiūrinėjantis gėrybes ir pats kiek išgalėdamas tempiantis, ką tik sukombinuoja, nutveria, oi, kaip jie gyventų, kaip jie visa tvertų, gabentų į savo namus, ir kas žino — iki senatvės, iki pragaišties gal bent sužinotų, ko jiems labiausiai stigo, tik manytų, kad ir kaimynai juos gerbia, myli už tai, ir vaikai; ir kas gi, koks išsigimėlis mes į juos akmenį, drįs paniekinti, pasakyti, kad jie ne kažin kaip... Ne, jie gražiai, protingai, gal net dorai nugyveno savo amželį. Kas, kad tikras vyras, jos vaiko tėvas, baigė dienas kur patvory, trainiojasi, gal jau sėdi kalėjime...

Kas iš to, jeigu jis kelis kartus bristų su dovanomis vaikui per pūgą, pusnis, sužvarbęs, alkanas, nieko daugiau nenorintis, tik pasėdėti prie stalo, sušilti, pažiūrėti į savo vaiką (ar jį pažįsta, prisimena?). Valė laiminga ir soti, Valė jį pasitiks prie vartų, aprėks iš šito prieangio, vyrą pakvies, sukvies kaimynus ir gimines, nes šito žmogaus net vardą čia minėti užginta...

— Na, aš jau eisiu, — sako gana nuolaidžiai, kone iki ausų užsimaukšlindamas uniforminę kepurę tėvas, dirsteldamas į Valės kojas. — Laikas — pinigai, laikas, vaikai, man jau laikas, — priduria, žvilgtelėdamas į už gerą darbą kolektyvo padovanotą laikrodį. Saldžiai, meilikaudama — jai dar, ko gero, išsprūs “ženteli”, — kviečia ragauti, vaišintis motina.

Apie daug ką čia galima šnekėti, apie pinigus, mokslą, — šitai ir Valė supras, tik va: Valė — tai ne Nijolė, ne tas ir balsas, ir juokas, ir kūnas, ir ji nežino... ji nė neįtaria, kad Juozui jau niekas čia nesvarbu, svetima, jam prieš akis tik tas už lango plazdantis, virpantis, tarsi drugio krečiamas berželis tarp betono luitų, tame apšiurusiame dirvone.

...ir ji, Nijolė, atsirėmė į beržo liemenį, pakėlė akis, ir buvo jos lūpos vėsios, tarsi užkritusios rasa, ir ji klausė: Juozai, kodėl, ką tu darai, — ir buvo toks šiltas savas gimtųjų laukų vakaras, o dabar — to beržo šakos svyra ant jų, apdengia, apkloja, paslepia juos; Juozai, sako ji, braukdama per rauplėtą medžio žievę, ir ta ranka, tas švelnus, atsargus prisilietimas gydo net medžio žaizdas, ir klykia, kažkas šaukia jame, sveiksta, džiaugiasi tuo, kas dar liko — jos vardu, jos balsu, atminties išsaugotu kūno, plaukų, vakaro įlomėlių ir pievų kvapu — Nijole, Nijole... Jeigu tavo prisilietimas net medžio žaizdas užgydo, tai kokia žaizda turi atsiverti jo netekusioje, besiilginčioje širdy, Nijole?

Kai jis išėjo iš čia ir brido per tą armatūra ir betono luitais užverstą dirvoną, pro ožkas, mekenimu palydinčias lėktuvų gausmą, miesto langai degė saulėlydžiu, lyg prieš vėją ar žvarbą liepsnojo dangus — vakaras iš tiesų buvo šaltokas (gal prieš šalną, pagalvojo giliai įtraukdamas oro, kuriame buvo vos vos jaučiamas žemės, papievių kvapas). Patraukė link aerouosto ir ilgai stovėjo ten prie tvoros, žiūrėdamas, kaip leidžiasi ir kyla lėktuvai, kaip su lagaminėliais išlipa oro lainerių ekipažai, stiuardesės, lakūnai, kaip šnekučiuodami, šypsodamiesi eina trapu lyg pro nematomą garbės sargybą, tačiau jie tokie tikri, tie lakūnai ir jų stiuardesės, kad ne ta sargyba, ne susižavėjusios jaunuolio akys jiems galvoj, ne negirdimi plojimai (“Lakūnu aš jį išmokysiu”, — kitados vis kartodavo Juozo tėvas Kristupas), jie tokie paprasti, tie žmonės, juokiasi, šnekasi kaip niekur nieko, — joks čia jiems žygdarbis, tik darbas, kuris patinka, teikia malonumą, yra garbingas, kilnus...

Kitados, dar vaikas, juodą naktį šitokiomis akimis jis žiūrėjo į mašinistą, dulkėtą, išvargusį, sėdintį ant rąsto, krūpčiojančio nuo kuliamosios motoro, trenksmo, godžiai traukė gazolio dūmų tvaiką, kuris dirgino jo uoslę kaip tolimo kelio šauksmas — šitokiu šauksmu jis gyveno ir dabar, ir dabar gėrė tą patį kvapą, kvapą benzino, stiuardesių kvepalų, sekė paskui jas į bufetą ir, įsitaisęs atokiame kampe su paprasčiausio vyno taure, ilgai žiūrėjo į tuos žmones, vaizduodamasis esąs čia tolimos šalies turistas, čia lakūnas, čia dar koks svarbus asmuo, laukiąs, kol paskelbs jo reisą, o gal ir pavardę paskelbs, juk jis vėluoja, labai kažkur vėluoja, — tas fabrikas, Feliksas, Valė, neatlyžtantis Nijolės ilgesys, viso to nebeįmanoma ištverti, geriau jau šitaip vaizduotis keleiviu, garsiu rašytoju, aktoriumi, nepelnytai iki tam tikro laiko atstumtu, arba net ministru... Štai jis išlipa iš žvilgančio limuzino, šypsosi fotoreporteriams, besigrūdantiems prie jo su blicais, jam kaišioja mikrofonus, prie jo veržiasi, jam kiša bloknotėlius, prašo autografo; kas jis — garsus sportininkas? kino žvaigždė? — nesvarbu, jis gali pro garbės sargybai išsirikiavusius karius praeiti, jo garbei, ko gero, bus sugrotas ir himnas, — kad tik žiūrėtų į jį susižavėjusiomis akimis, kaip kitados jis žiūrėjo į tą mašinistą, kaip žiūri į lakūnus, stiuardeses (tai ne Valė!), į savo trenerį, profesorių, į juos visus: didžiuosius, reikšmingus, reikalingus, gerbiamus.

Tai nė nestebina — argi suodiną spirito varyklėlės katilinės naktį, krečiamas didybės šuorų, tas užguitas vaikas, Juzukas, visom galiom, visais jausmais, mintim, savo gležnu nekantraujančiu kūneliu nesistiebė į viršų, nešaukė: jis bus! bus! mokslininkas! poetas! kada nors jis toks bus. Tikrai bus. Bet kaip, kada tai atsitiks? Argi tas Juzukas nesėdėjo kitados ant krosnies ir, dusdamas bei čiaudėdamas nuo dulkių, negniaužė kumštelių, nemosikavo rankomis, nežadėjo, kad kada nors visus juos — ir tėvą, ir pamotę — apipils gėrybėmis? Bus! Taps jis garsus, geras ir kilnus jis bus, kokio dar nė legendose, nė pasakose nematė.

Žingsniai, žingsniai — kaip lyčių šlamėjimas, kur skuba iš gamyklų ir įstaigų ta žmonių srovė, besigrūdanti prie parduotuvių, stabčiojanti prie vitrinų, kur didžiausiais kirviais kapojami mėsos gabalai, sveriama žuvis, į popierių vyniojamos silkės, o vynas, degtinė pardavinėjama ant drėgno šaligatvio, nutvieksto neonų, kur ta srovė skuba pro restoranus ir kavines, su krepšiais, erzinti, besiskeryčiojanti, besistumdanti, garmanti į pakalnes, einanti tiltais, tuneliais, užsitvenkianti troleibusų tarpduriuose, juoduojanti palšame rūke paskirais siluetais, šliūkščiojanti į tarpuvartes, ligoninių kiemus, tualetus, čia nebyli kaip pikta lemtis, čia tokia iškalbinga, margaspalvė, sava, amžina savo rūpesčiais, džiaugsmais, bėdomis?..

Visa laimė, kad jo laukdavo bokso pirštinės, šviesi treniruočių salė, smūgiai, smūgiai, ir tas treneris, ir tie vaikinai, rodantys jam neslepiamą pagarbą. Kaip įgudęs plaukikas jis irdavosi per tą minią į treniruotes, nė nepastebėdamas stoviniuojančių prie barų, alaus kioskelių, tarpuvartėse dūlinėjančių, laukiančių. Šį tą jis jau turėjo, ringe jam sekėsi, iš maišaties, sutrikimo, chaoso, dūlinėjimo tas šviesus ringas traukė kaip dūmtraukis traukia dūmus, kaip srauni srovė jį nunešdavo tenai. Tai gal ten, rampų šviesoje, sublykčios blicai, sugriaudės balsai, plojimai, gal ten ant pakylos jisai stovės į viršų iškėlęs rankas, šypsantis, sveikinantis juos visus, kurie kartais kaip juoda pragaištis, kaip nebyli, čežanti pilkuma praplaukia pro jį, ištirpsta pilkame rūke, graužiančiame sienas, arkas ar grindinio akmenis, ir jo žingsnius pristabdydavo, priversdavo pasukti galvą tiktai sunkus makulatūros vežimą tempiančio arklio kanopų taukšėjimas, toks svetimas čia, pamėkliškas... Tas kailiniuotas senis, kiurksantis vežime, arklio prakaito ar mėšlo šutas, pakinktų girgždėjimas... Betgi ne, greičiau, greičiau į ringą — mikliai pralendi pro vartus, pasimankštini, patrini veidą, gongas, ir štai jau artėji prie priešininko, žvalgaisi, ieškai gynybos spragų, žvilgčioji į jo veidą pro pirštines, bet jis kol kas toks nuožmus, išsišovusiais žandikauliais, neįveikiamas, artinasi kaip grėsmė, tas mongolo ar totoriaus veidas, uždelsi — ir užgrius kaip lavina; jeigu neatsispirsi, neatsimokėsi, neatsimokėsi pirmas, pabūgsi — nebus tau gailesčio: kelsies nuo grindų ir dūlinsi iš scenos nušvilptas, keikiamas, be to, dar tave lydės tos akys, pasiruošusios pulti, laukiančios, budrios — tik išsigąski, pabandyk trauktis, kapituliuok mintyse...

Kartą, kai, prislėgtas šitokių pragaištingų ringo grumtynių, pažiūrėjęs į pleškančią krosnį, jis ruošėsi namo, prie jo prisigretino Valė, bet jis tik nusuko akis, iš anksto nuspėdamas, kas kirbės jos žvilgsnyje ir kaip lengvai jis ir čia galėtų pralaimėti, leisdamasis guodžiamas, raminamas, todėl čiupo sportinį krepšį, bet čia pro jį prakaukšėjo popierių byla nešina Serafima, ir jį visą persmelkė skausmas, neviltis, stovėjo lyg stabo ištiktas, lydėjo ją akimis iki pat cecho galo...

— A, — atlyžo Valė ir dingo šnypščiančių, putojančių katilų garuose.

Bet tą akimirką iš garų stebėjo jį dar kitos akys, alkanos, ryte ryjančios, kviečiančios, maldaujančios naujokės akys, Serafimos sielos ir alkio akys, tik be to išdidaus šalto tyrumo, o begėdiškai atviros, besisiūlančios jaunutės naujokės akys. Su jomis susidūrė kitą dieną, kai bazėje krovė dėžes, susidūrė pastebėjęs, jog ji paduoda dėžę taip, kad nejučiom pamatai jos ranką, liesą, blyškią, palieti ją netyčia, ir tada — tas blyškus besaikio godulio išsekintas veidas, jo išryškinti bruožai, apgaubti rausva skarute, tos akys, tamsios, deginančios, tas antakių lankas, smakras, skruostikauliai, lūpos, nepermaldaujama tos laukiančios būtybės trauka, — jeigu ji kelias dienas vogčiomis sekė tave, tai dabar jūs tarsi pasikeitėte vaidmenimis: ji ir pasisuka taip, kad geistumei, ir galvą pakreipia, ir žvilgteli... kursto liepsną, neleidžia jai priblėsti nė valandėlę — aišku, jis nežinojo, tačiau tos mergaitės būta patyrusios, gal net visai sugedusios, bet kas gi jį taip ūmai patraukė prie jos, jeigu ne tai, kodėl jis kaip užhipnotizuotas, visiškai praradęs valią, nusekė jai iš paskos? Ji to laukė, grįžtelėjo — ir beveik be žodžių nusivedė į savo namus, stovinčius plyname užmiesty prie upės, juodus, apleistus: visuose pašaliuose lentgaliai, sukiužę vaikų vežimėliai, sukrypusios sienos, nenudarinėti daržai... Konservų dėžutė, vynu aplaistytas stalas, sena įdubusi sofa, girto patėvio šnopavimas, — pasirodo, pirmąsyk ji permiegojo su patėviu, jis privertė, jis toks gyvulys, šnekėjo ji, stveriodama jo rankas ir ašarodama, seserys, kurios dabar kažkur išėjusios, atsiras su frajeriais, o aš kuo blogesnė? Kad jaunesnė? Aš už jas šimtą kartų gražesnė, va pažiūrėk, — parodė paburkusį veidą suglamžytoje išterliotoje nuotraukoje, — aš retai, labai retai čia ką atsivedu, tik tuos, kurie man patinka, patinka labai, bet tu toks, na kodėl, kas atsitiko, tau čia bjauru, gerai, aš apsitvarkysiu, o dėl to... mergina paliko? O jeigu aš... aš kremtuosi, man labai labai sunku, kai išeina, mane palieka, meilei aš netinku, o mano sesuo, mano draugės... jos tik ranka numoja, nors gal... O tu tiki? Tiki meile?.. Ne, tu paliksi, išeisi. Tu boksininkas?

O aš pažinojau vieną, sesuo atsivedė... su juo ne... ir apskritai... tu nežinai, kokia aš... pamatysi...

Jis išėjo iš čia paryčiui, vis dar jausdamas ant savo kūno jos rankas, skaudamą petį, kur ji įkando, išėjo, išsinešdamas nešvankų, aitrų, skarmaluotą šių namų juodumą...

Rūke baltavo sniego lopai, apleistame parke klykavo varnos, čežėjo, bildėjo lytys, — ėjo paupiu, — visa: ir švilpiančios vėjyje karklų šakelės, ir atšutusios žemės, sodrus arimo, lapelių tvaikas tarsi pranašavo... slėpė savy pavasarinio dangaus vaiskumą, sauso, paupius ir arimus džiovinančio vėjo gūsius, vyturėlių almėjimą. Tačiau pavakary jis pirmąkart išgirdo, kaip grėsmingai švokščia pro šalį minia, plūstanti į parduotuves, stverianti gėrimus, mėsą, silkes, kaip trypia, niokoja kažką ir kaip juodai, bloga lemdamas spindi šaligatvių purvas, kaip supasi žibintai, šešėliai, svirduliuoja girti, ir pamatė, kad čia viena, čia kita mergina palydi jį Bernadetos (toks buvo jos vardas) akimis ir kad ten, Bokšto gatvėje, kalėjimuose, ligoninėse, tokie veidai, daug tokių veidų, nelaimingų, išblyškusių, be galo kamuojamų alkio.

Grįžęs namo, išsiprausė, pavalgė, paskui ėmė skaityti apie Sonią Marmeladovą.

Tačiau Valė vis dar neatlyžo, gretinosi, priekaištavo: negi tu nežinai, kokia ji, radai su kuo susidėti, — ir jos skruostai buvo padribę, akys paraudusios, apmaudingos. Nejučiomis jis nusistebėjo: kodėl gi Valė taip limpa prie jo, tokio tolimo, nepanašaus, ji, kurios visas gyvenimas toks aiškus, saugus, o jo — kupinas netikėtumų, ieškojimų, blaškymosi; ne gyvenimas jo — tikros grumtynės, kurias nežinia kada jis laimės, jeigu iš viso laimės, jeigu galima iš viso tokias neaiškias grumtynes laimėti.

Ji galėtų gyventi su Feliksu — mušama, apgaudinėjama, niekinama, Feliksas žinotų, kaip elgtis, jo mirtinai neįžeisi vienu žodžiu, nesuruoši giminės teismo, jis išsisuks, jis neišeis neatsiteisęs sau nė kampo. Kuo gi jis, Juozas, traukė Valę? Vieną akimirką jam net dingtelėjo mintis: galbūt tuo... tokiu silpnumu, tuo, kad jį galima mirtinai įskaudinti, išginti, nepatiriant jokių nuostolių, — tai ji galbūt jautė instinktyviai. Valė nebuvo nei motiniškai globėjiška, nei jautri, ji norėjo turėti vyrą, buvo pasiruošusi visiškai primesti jam savo gyvenimo būdą, vertybes ir sąlygas, kurių nė vienos Juozas būtų negalėjęs priimti. Tai ko gi norėjo ta mergina? Negalimo? O gal ir jos gana inertiškai, lėtai ir snūdžiai prigimčiai reikėjo kančios, reikėjo kito žmogaus aukos ir pragaišties, idant įsitikintų, kokia ji teisi, išmintinga ir gal net galėtų triumfuoti, — kas jai, beje, visiškai nėra skirta, — galėtų būti reikli, išmintinga, dosni, galėtų neapkęsti, kas jai irgi, beje, nebūdinga.

Beje, taip ir atsitiko. Už panašaus į Juozą žmogaus, jos nė nemylinčio, negalinčio pakęsti snūdžios, sočios namų ramybės, vienodumo, ji vėliau ir ištekėjo. Krimtosi, ašarojo. Ir, žinoma, buvo giminės teismas, motinos priekaištai: ko gi jų dukrelei stinga? Buvo šventas, galutinis, nebeatšaukiamas jos pačios nuosprendis — prakeikimas, nes ji tokia teisi, taip ją įžeidė, taip jos negerbia, bet vėlgi — skaudžiai įžeisti galima tik neteisų, tik neteisus, savanaudis, kurčias svetimo skausmui žmogus gali taip pasielgti: išguiti savo vaiko tėvą, uždrausti minėti jo vardą, nužmoginti, paversti pabaisa savo buvusį vyrą, kuris, beje, niekad karštai nebuvo mylimas, — šitaip padaryti gali tik tironiškas, surambėjęs žmogus.

Pertraukėlių metu, patvory palikęs Feliksą, kramtantį obuolį ar apžiūrinėjantį pornografines kortas, jis nuklysdavo į senas apleistas kapinaites, vaikštinėdavo ten, čežindamas lapus, storai nugulusius žeme, už sutrūkinėjusių, suskilusių, išdaužytų stiklų matydavo kūdikių, jaunučių mergaičių nuotraukas. Šit viena — švelniu veido ovalu, mąsliomis patamsėjusiomis akimis, krintančiais ant pečių plaukais, aukšta putlia krūtine, prie kurios prisegta rožė. Čia kažko lyg slaptai teiraudamosi žvelgė tos akys, čia žiūrėjo su nuostaba, o kai geriau įsigilini — tos akys švelnios, patiklios, žvelgia jos iš dygliuotų krūmų, iš gūdžios kapinyno unksmės į šviesą, šlamančią gelstelėjusiais lapais, bildančią traukiniais, ūžiančią mašinomis ir gamyklomis. Į jos veidą, kaklo išlinkį, pečius tarsi siūbtelėjusi glamonė, o gal vasaros vėjas, rudenio daina. Kitados tos akys buvo užlietos šviesa, jose mirgėjo šešėliai, į šalį atmesdama rankas, atgręžusi krūtinę ir veidą, ji norėjo lėkti į šviesą, pačią saulę, leidosi jos glamonėjama; kitados ji skaitė sentimentalius romanus, dūsavo, baliuose plazdėdavo jos nekantri vėduoklė, kaukšėdavo batukai, šnarėdavo suknia, su apsimestiniu abejingumu ji žiūrėdavo į susirinkusius. Galbūt ji gyveno štai tame sename name su plačia veranda, išbėgdavo rytais į jo kiemą — dabar ten sukrypusios tvoros, džiūsta skudurai, visa nuklojęs lapų geltonis, juo liula seni klevai, svaidantys lapus ant aptrupėjusių statulų, — ten visas šio rudenio grožis, alpus, kuždantis, purus, nebereikalingas, ir iš jo tarytumei keliasi ji, liekna, kerinti amžinu moteriškumu, kuris tarsi apgaubia šias kalvas, perduoda jos kūno virpulį, aptakumus, grožį, jis sklaidosi ore, plazda dulsvuose rudenio toliuose ties kelių posūkiais, plieskia rožių raudoniu. Šitas gyvenimas, o viešpatie, kaip mirksnis, kaip vienas goslus atsidūsėjimas, kaip alpus prisilietimas, kaip meilės šauksmas, kaip aimana, kaip beribis noras visa apimti, sugerti savin: ir šviesą, ir debesį, ir medžius, ir pro šalį praplaukiančius veidus, o paskui atiduoti, grąžinti su savo kūno karščiu, išmesti ir vėlei glausti prie savęs, globoti, rūpintis, tausoti ir vėl grąžinti tam, kam tai priklauso, — žemei, vienintelei gimdytojai, motinai...

Šit jos eina pro šalį — išdidžios, iškeltomis galvomis, kaukši bateliai, vėjas plaiksto sukneles, draiko garbanas, glusčioja prie veidų ir krūtinių, tas vėjas — tai tu, tavo besaikis noras jas apglėbti, tai jų pačių geismas — jos slapčia žvilgčioja į šalis, čia vienoje gatvės pusėje, čia kitoje pajutusios vyriškio akis, ir tampa dar išdidesnės. Jeigu ta daili kraštinė balta suknute mergina, kažką pasakojanti draugėms, pajustų prie tvoros tarp taros dėžių stovinčiojo žvilgsnį... Ji stabteli, bemat jį susiranda akimis, trukteli petim ir dar labiau prisiglaudžia prie savo draugės, stamantrios, augalotos, plačiomis strėnomis, ji kažką aiškina liesai, tamsaus gymio, sunykusiai, sakytumei kokio godulio iščiulptai mergaičiukei, kuri tik linkčioja galvą ir kremta obuolį — taip, tokia kaip Bernadeta, — tas alkis, visas nepasotintas geismas susitelkęs didelėse juodose akyse, ir jeigu ji būtų dailesnė, joks vyriškis negalėtų praeiti nestabtelėjęs, užkluptas tų akių, bet ji valgo, ji kimšte kemša obuolį, net sultys trykšta, retkarčiais sukikena, ir tada pamatai — jos krūtinė įdubusi, plokščias pilvas...

— Kaip ožkelė... — vaiposi Feliksas.

Ne visų jų kūnai prinoks, ne visoms joms leista prasiskleisti puošniu žiedu, ne visos bus kaip sultingi vaisiai nuraškytos tada, kai jau laikas bumbtelti žemėn ir paberti sėklas; sunykęs, susiraukšlėjęs kitas kybos ant šakų, stūgaujant vėjui, lekiant sniegui, pus patvory. Praeis keletas metų, putlūs skruostai įdubs, išdribs pilvai, krūtys. Ar yra žmogus — moteris, vyras, kurio jaunystėje nebūtų apėmęs siaubas, pagalvojus, kaip greitai iš jų bus atimta visa, kuo dabar puikuoja, gėrisi, žiūrėdamos į save iš šalies. Ir skruostų raudonis, ir dailios kūno linijos — visa tik trumpalaikė skola godžioms rankoms, lūpoms, geismui, visa tai vys tolydžio, pamažu gęstant, ir liks jos sutrikusios, neberandančios to, ką turėjo, ieškos, dairysis, traukys pečiais, juokaus: jūs atleiskite, kad dabar aš... tokia... ką padarysi, laikas... bet ir jūs... Ak, tiesa!.. Prašom, prašom, man labai malonu... Arba taps piktos, pagiežingos, smulkmeniškos, kažką skrupulingai tausos, taupys, skaičiuos, pavydės. Siaubas turi apimti žmogų, žvilgtelėjus į gyvenimo esmę, į gelmes: kokios prarajos ten, kur tu tareisi vaikštąs saugus, kur tu šnekėjai, mąstei, neįtardamas, kaip arti ir gimininga tai, ką laikei svetimomis, viena nuo kitos izoliuotomis savybėmis, nuo ko tareisi esąs apdraustas; kaip persilieja viena esmė į kitą, nors mes nenorime jų giminingumo pripažinti. Dairaisi tokiais momentais sutrikęs: kaip? kur? kas? ko esi vertas? Nes nebėra laipsnių, specifinių išskirtumo požymių.

Visa, — rašė jis tomis akimirkomis, gal ne tiek norėdamas suprasti, kiek prasibrauti prie kažko visuotinio, jį deklaruodamas, — čia slypėjo ir jo žodžių patosas, — visa iš siausmo, iš sūkurio... tai tos pačios molekulės... atomai, blaškomi nesuprantamos jėgos... kas pulsuoja many, džiaugiasi manyje ir kenčia, siekia, mąsto ir nori, tas pat ir tavyje, skiriasi tik tuo, kad tu šitai ženklini savo vardu, saugai instinktyvia baime, sakai: čia aš... mano esmė — ir priešiniesi, ir stebi tą pačią esmę, besireiškiančią kitame, nenori jos atpažinti, nors kartais tos esmės trumpam susitinka, Ir vis dėlto — priešas vengia priešui pažiūrėti į akis, teisėjas nuteistajam, ir kaip dažnai surinkama: gink dieve, tik neužsimink apie tolimą giminystę, bendrumą, aš nieko nenoriu turėti bendro su juo, nors dar vakar bičiuliavaisi... šnekėjaisi; kokie perskirti mes... užsklęsti savo esmėje, įsikibę į ją, kokie atkaklūs, fanatiški esame jos sargai, nes kitaip ir esmės nebūtų, — kas gi kitas ją gins, jeigu ne tu pats? Kaip viskas susipynę, koks visur dramatizmas, kova, ir priešybės galbūt tik dėl to tokios antagonistiškos, nepakančios, kad nė mirksnio negali egzistuoti viena be kitos. Siaubas, siaubas. Jis suprantamas turbūt tik tiems, kuriems leista buvo žvilgtelti į gyvenimo laikinumą, trapumą, sąlygiškumą. Toks pažinimas — kaip ir gyvastis: jis auga, plečiasi, pasiekia apogėjų, miršta, jis — kaip blykčiojantys pulsavimai, nušviečiantys beribę naktį, tačiau, kai prie jų pripranti, imi geriau įsižiūrėti. Kas gi yra gyvastis, jei ne mažas ūmus plykstelėjimas beribėje visatos nakty, šalty? Prasiveržimas, dalijimasis, liejimasis iš vieno indo į kitą. Mes, kurie kartojame: aš! aš! ir tikime šiuo žodžiu, — ką žinome apie tai?

Ta mergina, šlėktos, caro rūmų tarėjo, pirklio, generolo duktė, duktė kuklaus amatininko, ta Karolina Ščipanič — 1830–1855...

[6]

Juozas taip įtikėjo merginos egzistavimu, kad jis tapo kone apčiuopiamas, aiškus, suprantamas iki menkiausių smulkmenų, įsivaizduojamas; ir toks tikras, virpantis iš geismo, iš įtampos kūnas, nusiaubtas, nuniokotas liepsnos, ir reikia tik stebėtis, kaip jis galėjo tverti dvidešimt penkerius metus. Subyra, žlunga tie, kurie negali prisisotinti, juos nualina nepatenkintas geismas, noras. Štai kas yra gyvenimo alkis — jis beribis, jis be pabaigos, be galo, be krašto... Vargas tau, jeigu jis įsikūnijo tavy...

Nuo tokių minčių jį apimdavo nenusakomas susižavėjimas, sumišęs su siaubu. O gal, kiek graudendamasis galvodavo jis, čia, po šia sunkia granito plokšte, ilsisi didelė nespėjusi išmylėti širdis, galbūt ji sprogo iš beribės meilės, skausmo ir nevilties... krito kaip didelis grakštus paukštis, baltu drabužiu apgaubdamas žemę, apglėbdamas ją rankomis, atiduodamas jai sužeistą, bet dar tebetvaksinčią širdį — ta pati širdis varinėja medžių syvus, šilta rudenine šviesa liejasi lapais į klonius, glosto kalvų aptakumus.

Serafima, nedidukė, oriai rakinėjanti seifus, trinksinti jų durelėmis, nešiojanti į direktoriaus kabinetą bylas, — tai, jos supratimu, buvo labai didelis privalumas, garbė, — Serafima niekuo nebuvo panaši į šią merginą, jo vaizduotės kūrinį, bet į realesnę, suprantamesnę ir artimesnę už realiausias. Kuo mes paverčiame savo gyvenimą?

Feliksas, Valė su tais uogienės stiklainiais, ką tik čia stovėjusi girtuoklė...

Feliksas rovė parudavusią žolę, raitėsi ir kikeno prie ištrupėjusios kapinių sienos...

— Tu paklausyk, — sakė jis, iš patvorio nuskynęs geibų pajuodusį jurgino žiedą ir pešiodamas lapelius, kuriuos trynė tarp pirštų, — tu paklausyk... visos jos... Ten, kolonijoje, buvo viena prižiūrėtoja... tai ji su visais, supranti, o vėliau kiek aš jų perleidau... Aš vagišius, nieko man nėra į svetimus namus įsigauti, tiesa, dabar tuo neužsiiminėju, bet visus daiktus nužiūriu, įžengęs į svetimą butą, išsyk pamatau, ką būtų galima geresnio nukniaukti, kaip, kur kas padėta. Įprotis. Šitą įprotį aš pakeičiau kitu, malonesniu: vagiliauju kaip ir anksčiau, tik dabar vagiu svetimų žmonų garbę. Čia irgi esama pavojaus įkliūti, tačiau šis užsiėmimas tuo ir įdomus, jis mane iš užsimiršimo traukia. O žinai, kieno miegamajame šį rytą pabudau? Mūsų inžinieriaus, jo žmona gydytoja, ji man pasako, kada vyro namuose nebus, na, aš vakare tuk tuk į langelį. O, prašome. Tiesiog į glėbį. Konjakėlis, kava, ikrai. Paskui jinai eina į vonią, paskui vėl į... Su ja aš ir pradėjau linksmybes, remontuodamas vonią, — išsimaudo, aš sau guliu ant sofos, rūkau, gurkšnoju konjakėlį, gyvenimėlis, ką?.. Paskui ji šmurkšt po paklode, ten, bernužėl... nežinai, kas ji per moteris, kokios ten kūno orgijos. “Už vieną naktelę... — šneka ji dusdama, vos atgaudama kvapą. — Su tavim, Feliksai!” O aš žaidžiu auksine grandinėle ant jos krūtinės, čiupinėju pirštais... “Betgi tu turi vyrą”, — netveriu juoku. “Vyrą?! — šaukia ji. — Koks jisai vyras! Iškvaišėlis! (Tu matei jį, inžinierių... nepagalvotumei, jaunas, atletiškas.) Tu tai vyras, Feliksai”. — “Aš?!” — stebiuosi prunkšdamas. Žinok, ko moteriai reikia. Bestijos. Nė viena jų aš nepasitikiu. Vėliau ar anksčiau kiekviena tampa bestija, kuo skaistesnė, doresnė, tuo didesnė bestija: šliauš kaip kalė, vilkdama šiltą pilvą, laižys akmenis, inkš, kandžiosis ir vėl burkuos. Ech!

Juozas nežinojo, ar tikėti tuo Feliksu, ar ne. Gal jis tik giriasi savo pergalėm ir visos tos moterys egzistuoja vien jo fantazijoje? O kartais klausdavo visas nustėrdamas: nejaugi tiesa? Nejaugi visos jos pasiekiamos Feliksui, nevalyvam, žvairaakiui, keikūnui, ciniškam, atkariam. Nejaugi jos atsiduoda tam, kuriam niekas nieko nė nereiškia, kuris jas niekina? Jautė, kad nuo šito klausimo, persmelkiančio baime, nerimu, netikrumu, priklausys visas jo tolesnis gyvenimas. Vadinasi, kuždėjo sau, geriau būti netikinčiam, grubiam, pasikliaujančiam tik savimi, tokiam, kuris išvilioja, pasiima, nueina, palieka, bet jautė, kad toks būti negali. Viltis, besąlygiškai tikėti, tausoti — štai kas plazdėjo jame; užgniaužtas, nustelbtas vaipėsi, tūžo, gaikčiojo, šaipėsi iš savęs. Nejaugi beveik kiekviena moteris savo miegamajame, vonioje, spintose, po apatinukais ir sukniomis, po sofa, sandėliukuose, ant aukšto, čia pat lovoje, ant pagalvių, slepia Feliksą, nejaugi ne tikrieji vyrai jas glamonėja, ne jiems jos atsiduoda, o feliksams, galvoja tik apie juos, laukia jų žingsnių, to tuk tuk į langą, nejaugi čia tiek mažai tevertos ir pareigos, ir garbė, ir išsilavinimas, ir metai, doriausia, ištikimiausia meilė? Visa, kas metų metais saugota, puoselėta, branginta, džiaugtasi, kam visa buvo paaukota, kas laikyta gyvenimo tikslu, laime, gali būti bet kurią akimirką nuniokota, nušluota, sutrypta, išjuokta, išduota?

Jį purtė šaltis, jis jautė, kaip nuo Felikso žodžių, juoko stingsta kraujas, kaip visą užvaldo baimė, siaubas, neviltis, beprasmybė, viskas jam krinta iš rankų, ir nebežino, ko griebtis, kur pulti, ko siekti, — visa vienodai beprasmiška, ir nėr tau išsigelbėjimo, nors ir ką darytumei, jeigu tik nesi, negali būti toks kaip Feliksas. Jam nereikia nei išsilavinimo, nei kultūros, Feliksas neturi nieko bendro su civilizuotojo pasaulio vertybėmis, ir vis tiek jis visur reikalingas, laukiamas, pagirtas, pamylėtas, Jam niekuo nereikia dangstytis, puoštis. Visa perkainojantis, nupiginantis Feliksas... Kaip toli, į kokius abejotinus žmogaus, o ypač moters, prigimties labirintus Juozą nuvesdavo tos mintys: kiekvienoje kertėje tenai tūnojo kraupumas, negalėjimas numatyti, iš anksto įspėti, kaip, kas bus, iš kur tave užpuls, sumenkins, suniekins. Ten tirpo išdidumas, vyto žiedai, geso šypsenos, kraupus ir godus skeletas išpuvusiais dantimis prasimušdavo pro putlius mergaičių skruostus, tildavo juokas, džiugus klegėjimas, gaišdavo patiklumas, švelnumu plastelėjusi širdis staiga nutildavo, įsiklausydavo, glostyti ir glamonėti norinti ranka tapdavo grubi, šilti vasaros vakarai po medumi kvepiančiomis liepomis staiga dvelkteldavo šalčiu, atsiverdavo plynuma, pilkuma, kaukės.

Jis tarsi jautė šiurkščių rūsio sienų drėgmę, tie labirintai vedė tenai, kur dūlėsiai, skeletai, kaukolės — vis gilyn, gilyn ir tolyn. Tai buvo tikras košmaras. Liga. Ar ne Feliksas ir jo Nijolę pasiglemžė, o Valė, o Bernadeta, o Serafima — visos jos priklauso Feliksui. Vėliau pats juoksis iš tokių savo būgštavimų, vėliau... O Feliksas... ciniškasis Feliksas vis gyrėsi, ir jo akys blykčiojo: visa jų esą numatyta, jeigu kas... jeigu vyras grįžtų — šmurkšt pro langą į sodelį...

— Ir dar viena žinok: patyrusi, save gerbianti moteris, ypač ištekėjusi, jokių laiškelių nerašys, nepaliks įkalčių, o aš jų turiu. Būva, kad kita staiga nebenori su tavim susitikinėti ar šiaip ko nors tau iš jos prireikia, tai va — parodyk kokį jos ranka rašytą laiškelį, įkaltį, leisk suprasti, kad tai gali pamatyti jos vyras ar būsimasis sužadėtinis, — ojojoi, tu dar nežinai, ypač prieš vestuves — pačios nebežino, ko nori. Och, och! — rėkavo Feliksas, vartydamasis ant parudavusios žolės, pliaukšėjo liežuviu, kraipė galvą, kažkuo vis tebesigėrėdamas, piešė ore jų figūras, braukė rankomis per tik jam teregimus liemenis, krūtis. Arba staiga įbeda žvairą akį į Juozą, pešiojantį žolę, nužvelgia jį nuo galvos iki kojų ir ima kamantinėti: — Na, ko tu toks? Griebk bet kurią jų — Serafimą ar Valę... Be to ne gyvenimas, supranti? Et, ką su tavim šnekėti...

Klausydamasis Felikso kalbų, Juozas ir balo, ir kaito. Jo sieloje vienu metu gyveno du prieštaringi, tarpusavy besigrumiantys pradai — visiškas pasitikėjimas ir nepasitikėjimas; abu jie ieškojo atramos išorėje, kiekvienas rinko savo naudai argumentus, kas akimirką pažeisdamas vidinę pusiausvyrą, sukeldamas griūtis, grandinines reakcijas. Klausė save, kur čia prasideda ir baigiasi tai, ką vadiname švelniausiais, kone šventais žodžiais, kur tai, ką keikiame, bjaurimės, neapkenčiame, niekiname, kas slypi moteryje, kur čia išganymas, kur pragaištis, kaip nubrėžti ribą, kur prasideda visa niekinanti, pražūtinga geismo galia, paralyžiuojanti protą ir valią. Rudeninės saulės atokaitoj šildėsi, murkavo, nuo šviesos markstėsi katės, sviro per tvoras geibūs jurginų žiedai.

Moterys... to rudenio gėlės, jos, — rašė jis tomis dienomis, — įtraukia savin švelnumu, jos pažadina mumyse kažką pragaištinga, jos apsiveja kaip vijokliai, jos nueina, palieka bejėgius, niekur neįstengiančius rasti sau vietos... arba priešingai: mes atstumiame, paminame, kai jos tiesia rankas, paliekame siaube, gėdoje, nevilty.

Kokiam jam būti — patikliam, atsidavusiam ar ironiškam, ciniškam, pasikliauti tik savimi ar... Daugybė tų “ar” grūmėsi jo sieloje, ieškojo aplinkui ir viduj peno, kerojo, vis giliau leisdami šaknis į jo kūną. Gerdamas jų karčius nuodus, girdėjo kuždesį: “Apsispręsk... apsispręsk... tikėk manimi, būk su manimi, šliekis prie manęs”. Tos dvejonės, kaip ir moterys, klekviena tempė į save, gundė savais privalumais; viena — lengvabūdė, vėjavaikiška, užklydusi iš gatvių, iš naktinių drabužių šlamėjimo, iš pornografinių nuotraukų, iš trumpalaikių susitikimų, alpaus kuždesio, pertekusi sveikata, gašliu kūno grožiu — siūlė jam arogantišką pasitikėjimą, atžarų vyriškumą, — tokio jo reikėjo jai; tačiau, kai jis jau patikėdavo, kad šitaip įstengtų, kad galėtų tenkintis vien tuo, kad galėtų klaidžioti nuo vienos pas kitą, siekdamas pergalių, kažkur už nugaros, žalumoj, iš vasaros maudynių, iš ano meto, susigėdusi, dengdamasi kūno baltumą, šmėsteldavo ji — pablyškusi, didelėmis akimis, pilnomis išgąsčio ir skausmo, tiesianti rankas, suglumusi, klausianti, be galo jam atsidavusi. “Tai, vadinasi, ne? Tu neini su manim?” — tarsi klausdavo ta pirmoji, bevardė, visur esanti, išmainoma, iškeičiama, trykštanti gyvastingumu, kvatojanti, amžinai gundanti, amžinai kviečianti, neleidžianti nurimti, — amžinasis moteriškumas, nepripažįstantis jokios moralės, čia dosnus, čia globojantis, tausojantis ir geras, čia nepermaldaujamas kaip likimas, nežinantis gailesčio, be dvejonės išduodantis, atstumiantis... Tokiomis akimirkomis jis rašydavo sentencijas, panašias į šią: “Kiekviena dvejonė... kiekvienas neapsisprendimas žudo...” Mintis ima vytis mintį, ir kiekviena jų žada vis daugiau, gundo, tvilko šalčiu, apvilia ir vėlei kviečia ieškoti, tačiau ne to, ko reikia, nes tų minčių motina — netikrumas, neapsisprendimas, baimė. Geri ne iš to šaltinio, ne to ieškai, iliuziją laikai realybe. Patiki surogatais. Tai kokybinis šuolis iš realybės, bėgimas iš ten, kur galėtumei patenkinti savo alkį ir troškulį. Nesąmoningai suvoki, žinai: reikia veikti, ieškoti, o veikti nesiryžti, štai ir perkeli, sublimuoji savo veiklą į vadinamąją dvasinę sritį, šitaip nusiramini... guodiesi iliuzija, kad ir tu ieškai, veiki... Kad ieškai absoliučios tiesos, kad kažką aiškiniesi, kad tau tai labai būtina, tiesiog gyvybiškai svarbu; ak, koks tu būtumei nelaimingas be savo minčių, kokios jos kilnios, gražios, didelės, tyros, nepakartojamos; gėriesi jomis kaip moterimi, kaip moters tu geidi savo minčių, kaip moterį jas išrenginėji, myluoji, glostai, ir tau rodos, kad jos atsilygina tuo pačiu, taip, taip, nesigink, spyrė jis pats save, nesąmoningai savo lyriškiausioms, asketiškiausioms mintims tu priskiri visų moterų atributus, nors ir labai tos mintys būtų šaltos, moksliškos — tau jos kupinos moteriško žavesio, jos gundo, žada, keri.

Ir tuoj pat po šitokių samprotavimų išsiveržia bejėgiškas sutrikusio, visą būtybę sukrečiančių smūgių patyrusio žmogaus šūktelėjimas: koks aš vis dėlto gležnas, trapus... Feliksas, ciniškasis Feliksas! Kad ir kokius prieštaringus jausmus jis žadintų, kad ir kaip apsimetinėtumei prieš save — jog tau jis nesvarbu, jog nė menkiausios reikšmės neteiki jo šnekoms, — o vis tiek klausaisi viena ausimi, negali nesiklausyti. Jis plėšia nuo tavęs šventumo skraistę, kuria prisidengęs gali kiek atsikvėpti, po kuria tau gera, saugu, kartais net pagalvoji, kad ji priaugs prie tavęs, taps tavo kūnu, ir tu šitaip galėsi gyventi... Betgi ta skraistė taip lengvai nuplėšiama, plevena, ne vien Feliksui, dažnam sveikai mąstančiam žmogui užkliūva, ir tu pats jauti — čia kažkas ne taip, ir tu leidi, tu lauki, kad ją kas nuplėštų, bandai pats plėšti, trypi, mindžioji. Deja, tu pernelyg švelnus, jautrus, tu nenuplėši, reikia grubesnių rankų, todėl ir limpi prie Felikso, mėgdžioji jo balsą, žodžius, kvatoji, ciniškai, grubiai, deja, iš savęs neišsinersi, todėl vėl turi grįžti į save; vėl klausia tavyje kažkas, gyvybiškai tavim suinteresuotas, bet jau kiek atokesnis, — kas tu esi? Kaip tu turi gyventi? Štai tokiomis akimirkomis pradedi justi, kaip iš pačių tavo būtybės gelmių tvenkiasi, kyla ir drąsa, ir ryžtas; visa nutvieskia išdidumas, grožis, jėga. Čia aš, sakai, aš čia darau, siekiu, kalbu, ginčijuosi, džiaugiuosi ir liūdžiu, tai man tinka, šituo aš gyvas ir šituo esu nepasotinamas. Tokiu apsivalymu gal ir gyvas visų stipriausias, tyriausias gyvenimo geismas...

Kas gi yra moteris? — ne sykį klausė jis save. — Kas yra gyvenimas? Kraujas, priesaikų laužymas, apgaulė ir pasityčiojimai? Grubiems, klastingiems, suktiems jis atiduoda visa, jis atsiveria jiems visa negudria savo nuogybe, ir jie džiaugiasi, jie patenkinti, jie net triumfuoja! Jis mirtinai žeidžia švelnius ir patiklius, nuo didelės puotos stalo jiems lieka tik trupiniai.

Ne, nenoriu būti toks, ne, tyliai kalbėjo jis, glamžydamas Bernadetos laiškelį, iš kurio sklido gailus kūkčiojimas ir protestas: aš ne tokia, kokia mane palaikei, kaip tu drįsti! Kitas tomis pačiomis dienomis iš kitos, Stelos, gautas laiškas jį pribloškė savo šiurkščia tiesa: “Gal aš ir tokia... gal tu man iš viso nieko nereiški... taip, nieko, koks tu vyras?..”

Jis visas pastiro iš siaubo: laiškas patvirtino jo slapčiausius būgštavimus.

Tą vasarą jis dažnai lankydavosi tėviškėje.

Skaidrūs krištoliniai ežerai, vaikystės brastos ir sietuvos, baigiantys užželti takeliai jį atvesdavo prie žuvingesnių duburių, į beržynėlius ir į pievas... Visur aptikdavo savo buvimo žymių, bet jos dilo ir nyko.

Tyliai, kaip ir tada, kai, paskendęs žolėse, jis meškeriodavo, dūzgia laumžirgiai, ant lygaus įkaitinto vandens paviršiaus tupia gluosnių pūkai; kaitros išgarinti debesys ties horizontu, kur, keldamos dulkių sūkurius, burzgia mašinos. Retkarčiais išskrudę peizažai kilsteli, pasišiaušdami kalvų keteromis, plyksteli baltos akinančios tolumos, tačiau dabar ne tokios gražios ir slėpiningos, kokios išliko jo vaizduotėje. Lauktojo susitikimo džiaugsmo jis nejaučia, veltui bando graudentis ir šnibždėti sujaudintus žodžius.

Mes suprantame, mes žinome, — tarsi sako ant vandens palinkęs žilvitis, tačiau arti nebeprisileidžia — visas aplinkui apžėlęs vytelėmis. Buvusias sietuvas baigia užpilti dumblas, visa keičiasi, veši, stelbia tai, kas buvo, ir niekas, rodos, jo nebepažįsta. Ateik kitą kartą, kitą kartą ateik, suvėduoja viršūne koks senas medis. Visai kaip žmonės: užsiėmę savo darbais, paskendę savo rūpesčiuose.

Pasuka į palaukę, kur baltuoja rugiai. Iš kombaino kabinos išlenda Algis. Suprakaitavęs, dulkėtas, truputėlį sutrikęs, bet geltoni plaukai stropiai sušukuoti, suglaistyti. Pasisveikina, persimeta keletu žodžių, gręžiodamiesi į šiaudų krūvą, kur darbuojasi moterys. Ten ir jo būsimoji žmona, gerklinga mergina, plėšianti didelius šiaudų glėbius.

— Kai turėsi laiko, užeik, — kviečia Algis. Nori dar kažką pasakyti, dvejoja; Juozas sužino iš moterų — greitai būsiančios Algio vestuvės.

Grįžo nualintas kaitros. Štai jo klojimas, kiemas, klevai, mažyčiai, žemi, apžlibę trobos langeliai, — kaip neapsakomai visa sumažėjo, sumenko. Kieme jį pasitinka Konstantas. Ištiesia nugarą darželyje besidarbuojanti jo pati. Per pušynėlį, timpčiodama skarutės kampą, atskuba teta Vizgirdienė, jos vyras dairosi kieme. Visi apstoja, stebisi — koks persimainęs, pagražėjęs. Neišmanydama, ką čia pasakyti, tipinėja Konstantienė, ir balti dirbtinio kaulo dantys truputį tirta — lyg šaltis ją krėstų.

— Kam tą darželį vis ravi? — klausia Vizgirdienė.

— Agi reikia... — mosteli ranka Konstantienė.

Kaip išmanydamas jis stengiasi būti jiems atidus ir malonus — teiraujasi, kaip sveikata, kaip einasi darbai.

— O ko gi mums bereikia, visko gana, — sako Konstantas. — Sočiai visko dabar.

Nauju plentu rūksta mašinos. Alyvose šlamšteli vėjas, atnešęs iš laukų galvijų maurojimą ir perdžiūvusio molio kvapą. Vizgirdos namus gaubia vėsa — ten visuomet būdavo vėsu ir tylu. Pamotė čia prilekia prie jų, čia vėl stveriasi darbo.

— Kurgi taip skubi? Kas gi dega? — klausia Vizgirdienė.

— Nagi... — Kristupienė vėsteli ranka.

— Kaip kazokas, tikras kazokas, — taria Vizgirdienė.

— Gryčion, eikite gryčion, — kviečia pamotė.

— Va, prie šito serbentėlio, — rodo Vizgirdienė, paėjėjusi su juo kiek nuošaliau, — tavo motina kad verkė, kad verkė, tėvą karan išleisdama, o jis nuėjo nė neatsigręždamas.

Iš po serbento kudakuodamos išlekia vištos. Apdžiūvęs, vieni stagarai. Ir tada jos čia besikapstydamos visas uogeles nurankiodavo.

Paupy aidi kultuvės. Tai Kazimiero dukros velėja savo vaikų drabužėlius.

O štai ir jo gryčios slenkstis, iškapotas kirviu. Durys, kurios niekad sandariai neužsidarydavo, kad ir kiek jas remontuodavo, žemutėliai, siauručiai langai. Visa jau pakeista, išdažyta, nė vieno iš senųjų baldų nebėr. Tik veidrodis, jis grįžteli į jį apmaudinga paauglio akim, žvelgiančia iš paraudusio, suprakaitavusio po ilgos treniruotės veido. Ne, tas paauglys jo nebeįstengia atpažinti, tokio neatsimena. Per jo pečius žliaugia prakaitas, rankų venos išpampusios... Ant stalo atverstos knygos, pieno puodelis. “Ką čia skaitai?” — “Dikensą”. — “Kaip tu čia gyveni?” — “Pats matai...” Troboje purvina ir nejauku. “Niekai, kuo tu čia užsiiminėji.” — “O kas gi ne niekai?” Jis žvilgčioja į jį kiek priekabiai. Bet kodėl gi ir paauglys kalba su juo pilnas paniekos? Ar toli jis nusirito nuo savęs, ar čia jau nebėra jokių giminystės saitų. “Nemislijau, — sako jam paauglys, — tikrai nemislijau”. — “Ko gi tu nemislijai?” — “Na, kad tu toks... — Ir nužvelgia jį nuo galvos iki kojų. — Puošnus, pasitikintis...”

Trumpas, daugiaprasmis dialogas. Lydimas pamotės, jis nedrąsiai žengia vidun, ir dabar, rodos, abu yra pasiruošę aprėkti šį trečiąjį, užkluptą stypčiojant prie veidrodžio — šitiek darbų, o jis, matot, ką čia veikia! Išskirtinių bruožų ieško savo veide, savo pečius, rankų raumenis apžiūrinėja... Maža, sunykusi, karščių išplikytu veidu moteris, rodos, vietoje nebegali nustygti. “Na, matot, ar aš nesakiau. Dabar pasigrožėkit šituo pienburniu!”

Dabar jinai nė pažasties jam nesiektų, ir visiškai nesuprantama, kaip ji galėjo sukelti jo sieloje tokį sąmyšį, kaip ji galėjo tokios galios turėti, kad ir dabar, jai matant, nei knygos atsivers, nei be darbo pabus valandėlę. Jo šitie namai, bet nieko jam čia nereikia, jau seniai pelnosi duoną pats, ir vis dėlto visa tarsi sustingo pragaištingame praeities mirksny, ir jam beveik gėda, kad jis, nepaisydamas jos prakeiksmų, nepaisydamas sunkios paauglystės naštos, išaugo ir nusviedė visa kaip nebereikalingus lukštus, kas nei pamotei, nei tam paaugliui nepatinka. Tai visiškai naujas, nelauktas, jiems neregėtas kūrinys, iškilęs viršum visko, kas buvo, viską, ką kitados jis taip brangino, pamynęs, truputėlį puikuojantis savimi, truputėlį triumfuojantis. Ne, negalima be ironijos žvelgti net ir į patį save suskeldėjusiame, aprūkusiame praeities veidrodyje. Kur čia jam prisišaukti praeitį, ko čia jos verkšlenti. Ir vis dėlto rausiasi po savo dienoraščius, varto mokyklinius sąsiuvinius, kilnoja tėvo prakaito prisigėrusius rūbus, landžioja po aruodą, kur sukrauti vadovėliai ir knygos. Kažko jisai tebeieško. Kažko, ką tegali rasti tik čia...

Rytais jį pažadina radijo garsai ir paukščių papliūpa alyvose. Moterys siunčia savo vaikus į pieninę, varo perkelti karvių. Visus nustelbdamas, aidi Konstantienės balsas — vaikų ji neturi, tačiau šnekos užtenka ir jai. Konstantas išsitraukia iš pastogės dalgį. Netrukus pasigirsta plaktuko taukšėjimas. Jeigu kaldamas jis švilpiniuoja, vadinasi, darbas eina kaip iš pypkės, o rytas gražus ir saulėtas, ir aiškiai matyti, kaip prie plynų vakarinių kalvų prisilenkia dulsvas dangus. O gal ten jau sūkuriuoja koks dulkių ruoželis, gal ūžia mašinos... Čyp... čyp... čyp... — spygteli plačiai praverdamas snapą čia pat, alyvose, įsitaisęs paukštelis.

Kiek sykių tie garsai žadindavo jį šienapjūtės rytmečiais, kai saulė braukdavo rasą, o pievose tebeklaidžiodavo rūkas. Norėtų pasikelti ir eiti šienauti. Bet miegas užspaudžia akis. Pakirsta, pažadintas pusryčių kvapo ir sauso klevo lapų čežėjimo. Praeities šmėklų tarsi nebūta. Vėl spindi ežerai, atsimušę veidrodinį dienos paviršių. Kąsdamas kvapnų kvietinį blyną, girdi kudakuojant vištas ir tolydžio stiprėjantį žiogelių čirpimą Vizgirdos dirvonėly — štai kas išgena grėbėjėles į lankas, štai kas jų grėblius skubina.

Vėlei iškeliauja į pamiškes. Jau iš tolo jį pasitinka duslūs, galingi kirvio smūgiai. Tai savo kieme, aptvertame gyvatvore, darbuojasi Povilo Užpelkio sūnus Feliksas, visų kaimo moterų prakeiktas ir apšnekėtas. Bernas būdamas net du kartus suvedžiojo Kainoriaus dukterį.

Tai padžiūvęs, pailgo veido, išsišovusiais skruostikauliais, labai ūmaus būdo vyriškis. Pasakys žodį — kaip kirviu nukirto. Visus kiek augesnius vyrus jis vadina dėdėmis. Visiems pasišovęs padėti. Ir ne brangininkas, ir nagus turįs gerus. Tik labai smarkus. Jeigu kur muštynės — šoks pirmas. Jeigu mato — savą muša, visuomet užstos. Tačiau senas moterų prakeiksmas — ne vienos dukterį jis yra suvedžiojęs — dar tebekybo viršum šių namų. Kieme stovi sena pušis žaibo nuskelta viršūne — trenkė jo vestuvių pavakary, kai visi linksminosi, čia pat, pievelėje, po ta pušimi.

Stabteli pievoje, kur Konstantas šienauja. Pasigręždamas į Felikso namus, Konstantas pasakoja. Iš pradžių blogai ir su pačia sugyvenęs — mušdavęs. Barnių dabar nebegirdėt, tačiau kas pavasarį, kai iš krantų išsiliejusi upė apsemia jų trobesius, ten klykteli naujagimis. Kiek dabar jie turi tų vaikų, niekas gerai nė nežino. “Rado laiką gimdyti, — piktinasi moterys. — Nei privažiuoti, nei prieiti. Dovanų reikėtų gimdyvei nunešti”.

Aplink tuos namus vis zuja nesantuokiniai Felikso vaikai. Vyresnysis toks atsainus, pailgaveidis, į šoną pasukta nosike, visai kaip tėvas. Tai jis, žiūrėk, arkliu per jų kiemą perlėks, tai akmenį į padžiautą ant tvoros puodynę paleis. Vis ant keliuko, kur su tėvu gali susitikti, stoviniuoja. Sustos jam priešais, ir nė iš vietos, nors tas eitų su kamanomis ar botagu. Mažasis gal ir spruktų šalin, bet vyresnysis laiko jį už rankiotės nutvėręs. Abu murzini, apskretę. Mažajam gal tik treji metukai. Toks sunykęs ir menkas, retais plaukeliais, rudomis seilėmis aptekusiu smakru. Gal jam kokių vitaminų stinga, ar kas yra, kad molį vis laupo. Laupo ir deda burnon. Tačiau, svetimą pamatęs, susigėsta, paslepia rankelę su moliu. O gal tyčia, tėvo akyse, taip daro, vyresniojo ar motinos pamokytas — atseit pasižiūrėk, kokie tavo vaikai. Vienais tu rūpiniesi, o šituos likimo valiai pametei.

Kartą buvo užėjęs pas pusseserę. Jos vyro trobesiai stovėjo miško laukymėje. Senas sodas, akmeninis tvartas, klėtis, erdvus klojimas. Pusseserė darže raškė pomidorus, agurkus, o aplinkui sukaliojosi jai talkininkaujantys vaikiščiai. Iš klojimo, valydamasis nuo drabužių šieną, išėjo jos vyras. Pasisveikinęs pasuko prie šulinio nusiprausti, kur ilgai prunkštavo, taškėsi, prašė, kad Juozas šliūkštelėtų vandens. Buvo pietų metas, ir visi susėdo už stalo, tačiau, nė šaukštų nespėjus pakelti, troba aptemo, staiga užlėkęs vėjo šuoras palenkė medžių viršūnes, pabarškino į langą lietus, kurio juosta nurūko sodu į pakalnę, nutildydama bičių dūzgesį. Čia pat viršum jų galvų subildėjo griaustinis, ties tvarto pamatais pasipylė kibirkštys, pakvipo siera. Visi puolė uždarinėti langų, durų. Pašokdamas jis spėjo išvysti senosios šių namų šeimininkės veidą, baltą kaip drobė.

— Dieve, kada tu liausies mane gąsdinęs. Nuo pat jaunumės, prisimenu, dar piemenė buvau, kai ąžuolo viršūnę nuskėlė, po keleto metų supleškino pirtį, paskui tvartą, gerai, kad akmeninis, ir visuomet atmenu, vos tik susėdi už stalo, tik ir lauki... kaip šiandien užmiršau jus perspėti, prieš pietus dar pagalvojau: kad tik audra neužeitų, — taip svilino.

— Tikrai, — kąsdamas šviežią agurką, pridūrė šeimininkas, — čia tikras perkūnų kalnas. Gal todėl, kad užuovėja, oras čia įkaista labiau, aukštumėlė, vis žadu įtaisyti perkūnsargį.

Vėjas, šlamštelėjęs krūmokšniuose, čia pat, viršum jo galvos, puolė tolyn į skardžio pusę, kur galėjo siausti nesutikdamas kliūčių, pašėlusiai lėkė debesys, klykavo pasiruošę išskristi paukščiai, medžiai jau metė lapus, ir vasara... visos jo čia gyventos vasaros jau brido per aukštą žolę tolyn į pietus. O godos, jo godos! Jis duso, jam veržė gerklę, jis norėjo laipioti skraidančio lėktuvo sparnais, daryti mirties kilpas. Garbės, garbės! — šaukė iš visų savo prigimties gelmių. Aš nebegaliu laukti! Nebegaliu.

Lietus liovėsi taip pat netikėtai, kaip ir užėjo. Išlindo saulė, ir visa — vyšnios, obuoliai — ten sušvito skaisčiu rasotu raudoniu. Viršum lygios žalios pievelės priešais šilą pakilo vaivorykštė. Ji spindėjo čia pat, beveik ranka pasiekiama, virpanti smulkutėmis vandens dulkelėmis, susiurbtomis iš kylančių pievos garų. Lengvai čia prigijo jo pusseserė, ta pati, kurią jis prisiminė knebinėjančią gėlių sėklų mazgelius, apžiūrinėjančią jurginų šakneles, dainuojančią vakaronėse, kuri jį kartą prašnekino, kai, užsiglaudęs po krūmokšniu, skaitė apie Lindbergo skridimus, įsižiūrėdamas į tolumoje tarp miškų molynų raudoniu šviečiantį skardį.

Žvilgtelėjęs į raštuotas marškas ant senų, kirvarpų kiek apgraužtų lovų, į rankšluostį, kabantį kampe prie durų vaivorykštės varsomis užlietoje seklyčioje, jis nejučiomis pagalvojo, kad ši jo pusseserė iš tikrųjų įaudė į savo gyvenimą tą vaivorykštę, ne be reikalo skurdžioje jos tėvo troboje nuolatos dūgzdavo staklės. Tačiau geriausias jos kraitis buvo begalinis tyrumas, darbštumas ir meilė, meilė. Reikėjo matyti, kaip ji ima iš lopšio mažylį, duoda jam krūtį, raško pernokusius vaisius, kabina iš kubilėlio medų, neša ant stalo valgius, vaišina, kaip žiūri į savo neaukštą plačiapetį vyrą, srebiantį sriubą ar ateinantį keliuku su vyresniuoju sūnum, kaip žiūri, kai abu jie juokauja, šnekasi.

Ir vėliau nedaug jam teko regėti tokia tikra laime ir džiaugsmu šviečiančių moters akių, nedaug kur jį sutikdavo taip svetingai, nieko neklausinėdami, kaip ilgai lauktą, brangų, artimą, savą. Jos tėvas tebebuvo brigadininkas — orus, stotingas, vešliais užriestais ūsais, jis tebejodinėjo po laukus, priekabiai dairydamasis, kur, kaip, kas padaryta.

[7]

Kažkur gyveno ir augino vaikus dukterys Teresė ir Ona. Dravakolas su Stasiumi įsikūrė mieste. Abu turėjo mašinėles ir mažai su kuo iš savųjų bendravo. Tik Algimantas gyveno su tėvais. Pas jį dažnai atvažiuodavo broliai su seserimis, su žmonomis. Kiek ten būdavo klegesio, kiek šniaukrojimo, kiek šnekų! Pavakariais Konstantas, eidamas su rankšluosčiu prie sietuvos, vis stabteldavo pasiklausyti. Kartais ir jie ateidavo pasimaudyti. Aptukę, išpuikę, seniai spėję užmiršti savo dėdes ir tetas, jie strakaliodavo ant vėstančios pievelės, teškendavosi vandeny šūkaliodami, tarsi niekad jame nebūtų gaudę žuveliokų, landžioję po dilgėlynus; tėvas sėdėdavo ant kranto, oriai pūsdamas iš pypkutės melsvus dūmų debesėlius, tirpstančius viršum rasotos giraitės... “Griausmas, kokia karti taboka, iš kur jos ir atvežėt?” — “Čia kubietiška”, — šniaukrodavo pro suplotą nosį Dravakolas, ir būdavo keista girdėti iš jo lūpų tokį žodį, matyti, kaip jis varto kokią etiketę, švebeldžiuoja kokį anglišką, ispanišką ar rusišką skiemenį.

Kartą jis priėjo prie pusbrolio, kai šis brastoje plovė mašiną. Jis buvo penktos kategorijos šaltkalvis, jam išeina po 280, 300 rublių, o kiek dar iš šalies, kiek visur prašo, šnekėjo pusbrolis, namuose trinkteldamas ant stalo butelį.

Jis žado neteko, perskaitęs pavadinimą — CAMUS. Tai buvo rašytojo vardas, kurį jis pirmą kartą išgirdo žiemos vakarą, sėdėdamas užšalusiais langais Konstanto gryčioje — tolimas, per kontinentus, per pūgos švilpesį ataidintis radijo diktoriaus balsas pranešė, kad automobilio katastrofoje, kurios priežastis neaiški, žuvo garsus prancūzų rašytojas, Nobelio premijos laureatas, filosofas egzistencialistas Alberas Kamiu. Stingdomas nesuprantamos gėlos, jis išėjo į kiemą palydėti tetos Vizgirdienės, kuri ilgai klausėsi tų žinių, — visi jie dar gedėjo jo tėvo, Kristupo. Kai ji dingo baltame pušynėlyje, įsižiūrėjo į gausybe speigo žvaigždžių nusėtą dangų; viena atskilo, ilga tiesia linija perrėžė ledinę nakties erdvę ir, šaltai plykstelėjusi, išnyko beribėse visatos platybėse. Tada jis dar nežinojo, kiek daug jo gyvenime lems šis žmogus, tas tolimas arabų kilmės prancūzas, su cigarete dantyse, jo mintys, jo iš portretų tiesiai žvelgiančios akys; kaip godžiai jis tyrinės to žmogaus veidą; kaip nesąmoningai net pamėgdžios jo manieras, kaip smelksis jo žvilgsnis per šią sustingusią veido kaukę — pakelta apykaklė, apgamas, cigaretė, nuožulnioje plokštumoje žvelgiančios akys, jų romus atkaklumas, švelni jėga; paskui tie snobai, šūkčiojantys: absurdas... absurdas, tos kavinių mergužėlės su cigaretėmis — ryžtis, apsispręsti, visa absurdiška... Tas elegantiškumas, tie svetimo nihilizmo blizgučiai... kaip gaudys kiekvieną jo žodį, rankios taiklias, išraiškingas citatas, kol pagaliau dingtels: betgi perdėm iškalbingas... Kažkoks perdėm galantiškas... besistengiantis imponuoti, akcentuoti absurdą, versti juo patikėti, kurti kažkokią intelektualizmo dramą. Betgi apstulbo, geriau įsižiūrėjęs ir įsiklausęs — tie veidai, tas blyškumas, ta pudra gal jau kažkur matyti, — tai devyniolikto amžiaus džiovininkų veidai ir jų vitalinis gyvenimo džiaugsmas... ne, ne, netikras.

Traukydamas smunkančias kelnes, sukaliojasi prie savo klojimo Vizgirda. “Egi ten — kaip ančiokas, kad krypuoja, kad girgsi, — sako Vizgirdienė. — Eiki su žmonėmis pasišnekėti, ko čia stovi”, — priduria. “O jie ar negali užeiti? Per kiemą perėjo, o nė vienas nė neatsisuko... Sietuvėlė tai mano... mano krūmas, brasta...” — galvoja, vos įstengdamas susilaikyti ten nenuėjęs ir jų neišvaręs.

Iš savo kiemo jis mato Kazimiero namus — kermošių dienomis ten stovėdavo trys keturios mašinos. Iš senų ilgai tausotų rąstų jis irgi susirentė didžiulį erdvų namą, tik tas namas stovi ne gyvenvietėje, todėl vis baiminasi, kad melioracija gali jį iš čia iškelti, — gaila būtų sodo, šitų pakrūmių, metų metais mintų keliukų. Žvilgčiodamas pro langelį, sėsdavo prie radijo. “Otgi višta... kurgi dabar ranką kišu, — palei krosnį tupinėjančios pačios balsas, — galvojau, kad čia indauja, o čia mūrelis...”

Mūrelio baltumas ir dabar Vizgirdienei šviečia per naktis, ir rodosi, kad ten sėdi poteriaudama motina, ir Kristupo balsas, ir ankstyvieji gaidžiai, ir ratų dardėjimas per gruodą, ir peleniniai rytai, ir bėgantis pas Anuprą keliukas... o kartais tarsi tolimo gaisro apšviesti debesys nuo Santakų, Dusmenų, ir tie blykčiojantys lėktuvėliai, kuriuos matė, kai vokiečių lėktuvai bombardavo Užpelkius. “Rodosi, ar koks trenksmas staiga pasigirs, ar varpai sugaus, taip negera, — ne sykį pasakojo ji, — taip baisu dėl kažko, kad nebežinai, ko nusitverti, kur bėgti... Kaip tą pavakarį prieš karą, kai kartą ėjau paupiu pro alksniokus: staiga kas lyg sustabdė, lyg už rankos nutvėrė, atsigręžiu, žiūriu — bernioko drabužėliai pilkuoja, jis tada tik metukų buvo, ant tiltelio, kur vandenį semiu, ant paties kraštelio pasilenkęs baksi pagaliuku, ak tu viešpatie, kad pulsiu per dilgėles, o čia telyčia bau bau, pasižiūriu — niekur vaikelio nebėr, jau vandeny, srovė kad neša kepurę, kad neša, šoku nieko nežiūrėdama, ten gilu, man iki pažastų, vos suspėju nutverti, kad lekiu, kad lekiu namo, glėby suspaudus, o žemė po kojomis kad linksta kaip per ledą, čia dar ančiukai gar gar iš po kojų. Štiš, prakeiktieji!”

Šitie krūmokšniai, šitos kalvos, takai, klojimo skliautas, šitas serbentėlis, prie kurio motina išlydėjo tėvą karan, šita obelis, šitas skardis, akmuo, šitie saulėtos žemės vaizdai — pamatyti siaubo akimis, beribėj kančioj ar meilėj, — argi jie neturi amžinai pasilikti kieno nors sieloj?

Neišmanydamas, ko griebtis, Vizgirda sukalioja radiją. Čia žinių pasiklauso, čia į laikraštį dirsteli, čia, žiūrėk, pakliūva į rankas kokia sena knygiūkštė ar žurnalas. Tanketės, lekiančios Abisinijos keliais, per rugius brendantys kareiviai — atsiraitoję rankoves, su automatais, prezidentų, ministrų, premjerų pasisakymai, jo Ekscelencija, generolas, apie kurį jis daug yra galvojęs nemigo naktim. Kiek visko būta, — nei suskaičiuoti, nei aprėpti nebegali, — siūbtelėjo kaip didžiulė banga, nuplaukė kaip koks rūkas, atidengdamas ir grotuotą langą, ir raudoną belgų bendrovės sieną, ir šiuos laukus, ir kalvas su baltu rugių šnarėjimu, dainom pjovėjų, kuriems persikreipęs vaikas nešė vandens pilną ąsotį. Dabar jau toli, jau liečia kitus, o jis, kaip stovėjo, taip ir pasiliko kieme, sutrikęs, kažko lūkuriuojantis, nežinantis, kas iš kur ateis.

— Ko čia stovi, eik gryčion, — šluostėsi apsiašarojusias akis jo pati.

Bet kas atitrauks jį nuo to saulėlydžio, nuo besiraitančio per kalvas vieškelio, apstoto pajuodusių gluosnių, vingiuojančio pro Kazimiero, Kaušpėdo, Stepšio, Kainoriaus namus, vieškelio, kuris jį visą laiką vadino kažkur kitur — į Argentiną, Australiją, Švediją?

Anksčiau, būdavo, vis ginčijasi su kažkuo, nepritaria, baksi į akivaizdžiausias klaidas, o dabar nebesikiša, sėdi, pyksta, apmaudauja, stebisi, bejėgiškai skėsčiodamas rankomis, spjaudydamasis. “O kas gi galėjo žinoti, kad šitaip bus, — kilsčioja galvą. — Kurgi, gerai... šitiek visko yra. Nematyta, negirdėta. Ale paskiau kas bus, ką? — atsigręžia, laižydamasis lūpas, piktai, agresyviai klausia. — Et, netikiu, — kilsteli kepurę ir suleidžia į plaukus pirštus. — Kurgi matyta, kiek Rėzos pelkynų nusausino, šitoks raistas, matai, kokia galybė”. — “Aha, — glusteli prie jo Konstantas. — Tu tik pamislyk, — raukdamas antakius, sako tokiu reikšmingu tonu, kad visi sulig kiekvienu jo žodžiu turėtų stebėtis, aikčioti. — Šitokie kelmai! Va, drūčgaliai! O raistas koks buvo, dieve sergėk, kad ten... nei pereiti, nei išvažiuoti, tik prie pakraštėlio gali prieiti, bet irgi atsargiai, per kimsus, pasisaugodamas, alksniokų prisilaikydamas, o jie išvarė griovį, išdegino, išrovė, išvertė, išlygino, nugnaibė tuos medžiukus... Sulėkė su tom mašinom, op! — ir baigta, per kelias dienas, savaites, aha, taigi, mislijau, nė vienas iš ten neišvažiuos, prasmegs kaip į peklą, o žiūrėk — išvažiavo, šitokius medžius išvilko, ot bracia, jėga, jėga ką daro. O dabar rugiai ten, gražu žiūrėti, net liula”.

Tačiau Vizgirda nė akių į Konstantą nepakelia, sėdi prie lango, galvoja kažką sava — seniai žinoma, ką Konstantas pasakys, kokiu balsu, kaip nusistebės. Tik abejingai mosteli ranka, ir veidas staiga ištįsta, pasidaro tuščias, nustėrsta. Sėdi Konstantas, šito saulėlydžio nutviekstas, vartalioja rankas ir tyli, o tas pats laikrodis, kuris ėjo ir tada, kai jis basas, suskirdusiom kojom bėgiojo paskui Diržio tėvų bandą, kurio švytuoklė švysčiojo prieblandoje, kai atėjo prašyti grūdų, — dabar to paties laikrodžio švytuoklė švysčioja Vizgirdos troboje, žadindama tą pačią baimę, kokią jautė, kai įžengė į Diržio trobą, praganęs ėriuką, paskui vėliau, kai eidavo skolinti grūdų, litų, centų. Skardūs, kurtinantys to laikrodžio dūžiai, aidintys baime, netikrumu, per metų metus stingdantys kraują.

Pasakys kokį žodį, vėl tyli: “Daug dar visokių permainų nusimato. Kitaip dabar žmonės gyvena...” — “Et”, — mosteli Vizgirda. “Ką čia senus laikus beminėti”, — sako įėjusi trobon pati. Skambteli kibiras, ir vėlei jiems rodosi, kad sėdi senoje aprūkusioje grytelėje, priešais pečiuką su koptūrėliu: plieskia saulėlydis, girdėti iš pušynėlio parlekiančių vaikų balsai... Gal ir Kristupas per pušynėlį beateinąs. Ne... Samanos, senos tvartelio samanos, kaip... kaip kas? “Taigi, Konstantai, pažiūrėk, — ar tu kada matei tokias samanas?” — klausia sesuo. “Aha, kurgi! Švilpia laikas, apsižiūri — nieko nebėr! Ar seniai aš čia mažutis buvau, o vaikai... ar seniai jie buvo tokie kaip pupos. Kartą Juzukas, žiūriu, griuvinėdamas ateina per arimą. Va toks kaip pupų pėdas, o dabar... Ajajai. Ai ai, tu sakyk, pamislyk, ai ai ai. Dabar ir vaikai visiškai kitokie... Prisimenu, Juzukas, Vytautas ir Maldoniukas vis prie knygų, pakrūmėse, o šitie prie traktorių, kombainų, laksto motoroleriais ir motociklais kaip dideli”, — vėl pradeda savo ilgą pasakojimą Konstantas. Anądien einąs miestelin, žiūrįs — sėdi va toks apšepęs, su barzdele. “Va, šitoks, — rodo, tipendamas į gryčios vidurį. — Gal inteligentas koks, tu pamislyk, anksčiau, būdavo, inteligentai — oho, iš tolo matai, o dabar nė nebesuprasi, kuris mokytas”.

Vizgirdienė nesiklauso, kepa bandelę, ryt poryt Vytautas su savo žmona atvažiuos, anūką atveš parodyti. (“Toks gražus, visai kaip tėvas, ir intapėlis po kairiąja mentim”.) Jos akys spinduliuoja šiluma. Ji sensta, gęsta, ji skuba... “Eiki geriau tu, Konstantai, iš čia, — sako netekusi kantrybės, — negi jokio neturi darbo. Mačiau, tavo pati tvartelin nuėjo, eiki, padėsi”.

Kartais čia su savo vyru atvažiuoja jaunesnioji senosios Daukintienės duktė Gracielė. Pusmergė ji išvažiavo į miestą. Tarnavo, dirbo maisto parduotuvėje, restoranuose.

— Fui, brudas, — nusipurto ji, stabtelėjusi prie tvartelio ar Vizgirdienės melžiamos karvės. — Kaip tu, Tekle, visą amželį čia gali ištverti, koks tavo vyras, kelmas — ne vyras. Vienos dienos aš su juo neišgyvenčiau. Fui! — rauko raudonas lūpas.

— O tavo? Kuo gi tavasis geresnis?

— Fi, manasis! O, manasis — oho. Žinai, kas jis buvo?! Tu žinai, kur jo sesuo. Hm! Mano! Su manimi ji susilygins. Man jūs va — į pauodegį papūskit. Aš! — vėsčioja ji rankele, muistosi, kraipo galvutę, nedidelė, stamantri, tvirtai suręsta. — Tu žinai, ką man yra vienas karininkas pasakęs?.. Fi! O žinai, su kuo aš... kiek aš jų turėjau. Ji mat su manimi susilygins, tu pamislyk!

Net į tvartą ji eina tarsi svitos lydima, bijodama prisiliesti ko nors, kas purvina, dvokia, — fui, brudas! — o šalimais, tarsi palaikydamas neregimą pūstos suknelės šleifą, kicena jos vyras, nedidukas, judrus, išdžiūvęs, pliku pakaušiu, kiek tolėliau lekia kokį pagaikštį iškėlęs jų Adomėlis.

— Mamyte, mamyte!

— Kas yra? Kokį pagalį tu laikai? Fui, brudas. Sakiau, kad nieko neimtum. O tavo kur akys? — užsipuola vyrą. — Kur tas tavo meitėlis? Parodyk, — artinasi prie Vizgirdų tvarto ir, šiaip taip prisiartinusi, žiūri žiūri į juodą žvilgančio patošo tyrę, murkdomą prie jų atšnopuojančio meitėlio kojų. — Fui, bjaurybė, — šeria meitėliui per snukį, kurį kėlė, norėdamas pauostyti jos kvapnią gėlėtą suknelę. — Tai gal atsiųsi man kokią puspaltį, gal dar skilandžio ar kumpio. Ne, geriau sakyk, kada pjausi, mes atvažiuosim, mums nieko nėr. — Vizgirdienė, tokius žodžius išgirdusi, sustoja kaip sušerta. “O tu ką man esi davusi, — vos beįstengia susitvardyti, — ką tu man esi atvežusi?! Kaip tu į mane žiūri! U, prakeiktoji!” — Ir ima daužyti niekuo dėtą gyvulį su tokia tūžmastimi, kad šis nebežino, kur gelbėtis.

Gracielės veidas šviežias, pamasažuotas, menkiausia raukšlelė išlyginta, užglaistyta, oda tampri, elastinga. Tuo ji aiškiai didžiuojasi, jai čia per keletą valandėlių visa įgrysta, — tai musės, tai uodai, — ir lekia pušyno oru pakvėpuoti.

— Kaip gera, — atlošia galvą, ir kartais iš jos rankų, laikančių veidrodėlį, išsprūdęs saulės zuikutis plyksteli pro pušelių viršūnes į žemus apmūsijusius langus.

Bet čia pernelyg svilina, nė balta plačiabrylė skrybėlė negelbsti, šit ir laksto ji, nusitvėrusi maršką, pusplikė į pakrūmę prie sietuvos, iš dardančių vežimų seniai tiesia kaklus, ryja godžiomis akimis lepų jos kūno baltumą, stebisi įnoringa skrybėlaite. “Fui, brudas”. Paskubomis susiglemžia savo mantą, tempia į mašiną baltą gauruotą mopsiuką, trinkteli durelėmis, mosteli rankute, pasitaiso akinius: “Važiuokim!” — motoras kriokteli, išmeta melsvą debesėlį dūmų, kurių neįprastas aitrumas, sumišęs su dirvono kvapu, dar ilgai dirgina uosles.

“Berniuk, tu mano berniuk, — sakydavo jam teta kur pušynėlyje, prisitraukdama prie pusnuogio kūno. — Ko tu čia stypsai? Ko čia tu nematei? Tai kupranugariai. Jaučiai. Ech, gyvenimėli, laikykis. Duotų kas man tavo metus, aš jiems parodyčiau. Va mudu, mopsiuk, pagyvenome, pagyvenome, ką? Imk šokoladuką, imk, jau toks mažulėlis mano... imk... — pakelia lekuojantį nuo karščio šunytį ir žemu, staiga pasikeitusiu balsu vėl ima mokyti Juozą: — Važiuok. Ko tu čia stypsai. Gyvenimo tu dar nematei. Oi vaike, vaike, jeigu tu žinotumei. Ką tu ten lemeni, ką sakai? Eik tu, eik, pamatysi, aš tau sakau, nieko tu dar nesi matęs, tu dar toks žalias, vaike, vaike, nieko tu nebijok, tu pamatysi. Spjauk tu į viską, sakau, eik tu, eik, ko tu delsi, ko tu lauki?” — šnekėdavo ji, dairydamasi į veidrodėlį, pasitaisydama plaukus, įdėmiai apžiūrinėdama savo lūpas, akis. (“Reikia man šito senio... Va, kam man reikia”, — mostelėjo į kiemą, kur stovėjo mašina.)

Juozas nebežinodavo nei ką sakyti, nei ką galvoti. Tačiau jis niekad neužmirš, kaip vienoje užstalėje ji uždainavo, ragindama jaunystę mylėti — sukrečiantis jausmo stiprumas, balso skaidrumas, jėga, kažką kerėjęs, bet jau vystantis grožis, tie stojusioje tyloje virpčiojantys, skambčiojantys girliandų krištolėliai, tas viliūgiškas kitados nepaprastai gražios moters žvilgsnis, kuriuo ji visus nužvelgė... “Betgi ji galėjo būti puikiausia solistė!” — nusistebėjo Juozas, apstulbęs, kaip keistai derinasi šioje moteryje paika tuštybė, grožis, noras džiaugtis, kuris visuomet buvo gyvas jo tėvo sieloje, — beje, ji buvo nepaprastai panaši į Kristupą, — tačiau kuo visa tai buvo paversta...

“Matai, kaip teta Gracielė gyvena”, — pragysdavo verksmingas sesers balsas, kai apsilankydavo jos namuose.

Ieškodami geresnio uždarbio, su vyru ir dviem vaikais jie nuolat kraustydavosi iš vienos vietos į kitą, todėl visa pas juos buvo tvarkoma su atodaira į tą laiką, kai prasigyvens, įsikurs mieste, aptiks gerą darbą. Visa, ką jie turėjo dabar, laikina, taip laikina, kad jie nei savo ūkelio netvarkė, nei kambarių. “Pasižiūrėk, kaip dėdė Povilas, kaip Stasius, o Feliksas, tas Dravakolas, kaip įsikūrė”, — priekaištaudavo sesuo.

Jis išvažiuodavo iš jos namų beribio koktumo apimtas.

Jie dažnai lankydavosi pas gimines, visur dairydavosi, šniukštinėdavo ir dažnai aptikdavo tokių daiktų, nuo kurių jų veiduose šmėsteldavo baiminga pagarba bei išgąstis: vieni juos priblokšdavo, užkrėsdavo begaliniu palankumu šeimininkams, nuo kitų suspindėdavo akys ir pritildavo balsas. Pasitraukę kur atokiau, jie ilgai dėl kažko tardavosi — dažniausiai šnekėdavo vyras, gunktelėjęs, prakaulis, o sesuo tik pritariamai linkčiodavo galvą ir galvodavo, galvodavo. Abu jie visą laiką kažką galvodavo, šnabždėdavosi, tarsi rodydavo akimis į baldus, į nešamus ant stalo valgius. Buvo žodžių, daiktų, uždarbių, pažįstamų, kurių vardus išgirdę jie netekdavo žado. “A... matai... — pasakydavo po ilgos pauzės sesuo, — aš ir galvoju, aš ir žiūriu, iš kur tiek visko turi. Matai... ką gi... toks priėjimas... kurgi... kurgi...” Ji dar ilgai sėdėdavo apstulbusi, priblokšta, paskendusi kažkokiose savo mintyse, narpliodavo, tampydavo nelyginant kokius siūlus. Visoje giminėje jie vieninteliai, nespėję įsitvirtinti. Juozas? “Ką su juo šnekėti”, — mostelėjo kartą švogeris, kai Juozas kažkokio ginčo įkarštyje šūktelėjo misiąs sausa duona, vaikščiosiąs pusplikis, taip taip, kiauromis kelnėmis, bet padarysiąs savo. Jiems jis buvo baigtas, žuvęs. Taip, Juozas suprato karčią tiesą, kad užtenka kartą paslysti, ir visi — net artimieji — laukia, kada vėl paslysi.

Kažko stigo sesers ir kitų artimųjų namuose. Ir ne dėl to, kad ten nespindėjo vaivorykštė, netvieskė bijūnai ir tulpės, neklykavo basakojai vaikai. Beatodairiškai į kažką numoję, jie taip pat beatodairiškai pasirinko tai, kas, Juozo akimis žiūrint, nebuvo esminis dalykas, tačiau turėjo atstoti esmę. Tai buvo godulys daiktų, skirtų svetimai akiai. Net savo naujuose namuose jie sakytum ne gyveno, tik džiaugėsi — taip jiems dabar patogu, gerai; visa tai jie rodydavo svečiams, vedžiodavo juos į garažus, užkaborėlius, sandėliukus. Akys blizgėdavo, prakaituodavo rankų delnai, ak, kaip jie laukė pagyrimų, kaip gėrė juos tarsi išganingą balzamą. Taip formavosi naujas klanas, nauja šneka, kurios Juozas neįstengė suprasti.

Tuo pačiu jis matė: vieną kitą jau kamuoja hipertonija, kitas nenustygsta, entuziastingas, judrus, o už jo nugaros — masyvi, kailiuose paskendusi žmona; persisotinusios, apsunkusios jos sėda už stalų, ragauja visokius valgius, kol pažadina žvėrišką, nepasotinamą apetitą, ir kai jau visi sotūs, apgirtę, susižvalgo, ketindami keltis, kuriame nors stalo gale pasigirsta godus kokios ypatos čiaumojimas — ji čiulpia kauliukus, laižo pirštus, čepsi, nepakeldama galvos, visa aplinkui užmiršus, paskui ima svaidyti kokčias replikas, pasakoti anekdotus, žvanginti raktais, ir visi kvatoja pilnomis gerklėmis, stengdamiesi jai prilygti, antrina jai — tokia ji sąmojinga, tokie šmaikštūs žodeliai, och, liežuvėlis. “Jau tokia linksma, tokia linksma”, — sako sesuo. “O kaip jie gyvena, kiek visko turi!” — priduria kažkas, ir tas godus, nevalyvas, kretintis stabas išauga kaip kalnas, ir jie kabarojasi kažkur į viršų, kelia pamaldžias akutes, mosuoja rankutėmis, strikinėja. “Aš visus jus surysiu!” — staiga pasikelia milžinas ir ima juos gaudyti, sukinėti sprandus, svaidyti. Susiriesdami, susisukę jie sprunka kažkur ir vėlei renkasi prie to paties stalo, senoje tėvų troboje, kur plazda, krūpčioja jau niekieno nebekūrenama židinio liepsna, laižydama akmenis, plytas, ketinius puodus. Iš piemenų laužų, dūminių pirkių, jaujų, — ugnis, menanti speigus; kai nuo šalčio poškėdavo tvoros, koks nors vaikas tiesdavo sužvarbusius nagelius prie tavęs, lyžčiojančios atšvaitais langų šarmą, pūsdavo, trindavo pirštu pablyškęs, klūpodamas ant šiaudų čiužinio, ir kol motina jam nunešdavo blyną, stingdavo jo akyse sūkuriuojanti pūga ar mėnulio pjautuvas virš beržyno. Ką tu byloji, ugnie?

Stulbinantis nereiklumas sau, nevalyvumas, menkysta visur badė akis, visur jie tiesė lipnius nagučius, stveriojo, glemžė, kombinavo ir... tuo didžiavosi — čia klestėjo jų savigarba, jų išdidumas, šituo buvo pagrįsta, persmelkta jų egzistencija.

Kokia pigi kompensacija, koks lengvas revanšas! Sulig kiekviena diena jis šlijo nuo jų, tolo, smelkėsi į gilumą, spraudėsi į kertelę, kurios nė nebuvo, kurią reikėjo susikurti. Jautė, kad jame bręsta kita, atvirkštinė reakcija: panieka, visiškas abejingumas tam, ką taip vertina daugelis.

Žinoma, jis čia buvo profanas, jis nieko nebūtų nė pastebėjęs, jeigu ne sesuo — sykį gatvėje kumštelėjo jam į pašonę ir, žado netekusi, parodė į susivėlusį nukleiptais batais vargetą, rakinantį žvilgančios “Volgos” dureles. “Tu matai, koks raktelis, tu pasižiūrėk į jo batus! O aš maniau... Tu žiūrėk, tu matei, dabar žmogus nebežinai, su kuo turi reikalą. O aš jo vos neišplūdau parduotuvėje, tu matei!” — šūkčiojo ji, negalėdama atsipeikėti, be galo sutrikusi, nelaiminga, nes tokį žmogų palaikė valkata, pašlemėku. “Valkata ir yra!” — tarė jis. “Eik tu!” — jos balsas sudrebėjo. Bijodama, kad jis dar ko nepasakytų, ji perėjo į kitą gatvės pusę...

Stabteli upės viduryje ant aukšto akmens, kur permestas lieptas. Nuo šito akmens jie šokinėdavo į vandenį, ant jo džiovindavosi saulėje arba, sumerkę meškeres, žiūrėdami į seklų, tingiai besiplakantį vandenį, kuriame ant rausvo brastos smėliuko blykčiodavo kuojos, šapalai, pasakodavo visokias istorijas, padavimus, siekiančius pagonystės laikus (ir šitas akmuo esąs nuridentas nuo kalno), čia juos apimdavo palaiminga šventadienių popiečių ramybė su iškilmingu kibirų skambčiojimu, vartelių girgždėjimu, ėriukų mekenimu... Nuo šito akmens jie kartą regėjo bronziniais pečiais milžiną, įsikibusį į skardžio šlaitus, ir užvaldė toks jausmas, tarsi tai būtų ne debesis, o kažkokia baugi, besikelianti dievybė, kuri dar ilgai jų nenorės išleisti iš čia, kur girdėti kimūs galvijus varinėjančių kaimiečių balsai ir stovi apmirusios girios, nužertos saulėlydžio šviesos.

Štai ir Maldonio namai, atsiverią nuo kalno, ant kurio jis jau stovėjo vieną tolimą ir skaidrų vasario vidudienį...

Ošia vėjas, žydi lubinai, dūzgia bitės, karštas oras tvoksteli sakais ir vėsiomis, paskutinę drėgmę garinančiomis samanomis. Sausą, supleišėjusį pušies kamieną tuksena genys. Žolėje vos vos bežymu giliai į žemę įsipjovusios ratų provėžos. Tai kelias, kur, panirdami iki stebulių, vežimų ratai samstydavo pilką, įkaitusį dirvonų smėlį. Braška arklių pakinktai, trūkinėja pakeliamosios — sakytum čia tebetvyro prakaito tvaikas ir arklius raginančių vyrų balsai. Šituo keliu važiuodavo jie į plačias, gyvačių pilnas pašvenčių pievas. Gruodyje su gaidžiais juo išdardėdavo turgaus vežimai... Kelias, kuriuo moterys eidavo puošti kapų. Tuo metu, kai didžiuoju vieškeliu gaudė vis dar mažai juos užkliudydamas didelių permainų laikas, čia sruvo senasis gyvenimas, lėtas, aptekęs žolėmis, glusčiojantis prie pušynėlių, papievių ir viensėdijų, tai išnyrantis ant kalvų, tai pradingstantis už kokio miškelio alkūnės...

Skelbdami vidurdienį, miestelyje sugaudžia varpai — iš pradžių mažasis, brėžiantis smulkią punktyrinę liniją, po jo didysis — ilgi ir platūs brūkšmiai. Šitie varpai jį užklupdavo ankstyvais rytmečiais besiprausiantį kieme šaltu lediniu vandeniu, ir pirmoji jo mintis būdavo, kad jis neatliko braižybos ar geometrijos užduočių, kad netrukus jam švilptels Albinas, — į mokyklą jie visuomet eidavo kartu; šitie varpai juos užklupdavo ir speiguotais žiemos pavakariais, kai, prisirankioję iš skaityklų ir palėpių knygų, traukdavo per pušynėlius namo...

Praeitų jis pro šituos namus, bet Albino motina jį jau pastebėjo. Tos pačios bėdos, šimtus kartų girdėti nusiskundimai ir klausimai: kaipgi Albinas gyvena, ar nesiruošiąs Praeitų jis pro šituos namus, bet Albino motina jį jau pastebėjo. Tos atvažiuoti, ar jie susitinką. Atsakinėja jisai nenorom, žvilgčiodamas į apleistą išdžiūvusį sodą, kur kapstosi vištos ir dūzgia prie išpuvusių avilių keletas sunykusių, apleistų bitelių.

Žinoma, su Albinu jie susitinka, ne, nesakė, kada atvažiuos, užsiėmęs, — jis stengiasi išsklaidyti visiškai jam nesuprantamus motinos būgštavimus. Prie atsikišusiomis sąsparomis pirtelės moteriškė jį vėl pasiveja. Atneša sūrio, lašinių, Albinui nuveš, abu pasidalinsią, tačiau tokias motinos dovanas Albinas priima apmaudingai raukydamasis. Ką darysi — nuveš, nors ir nedažnai pas jį apsilanko, bet nuveš. “Negerai, — sako motina, — oi, negerai, kad jūs šitaip gyvenate. Kaip broliai turėtumėt būti, kartu čia mokėtės, augot, ir aš tavo motiną, amžiną atilsį, gerai prisimenu...”

Daug kas jiems būtų pasakęs tokius žodžius, bet Albinas vis neturėjo laiko. Kažkas jį vis skubino, ragino.

[8]

Gyveno jis mažame kambarėlyje su vieninteliu langu į asfaltuotą aikštelę, atsiremiančią į berželiais ir drebulėlėmis apaugusio kalno šlaitą, kuriame kyšojo seni metaliniai kryžiai. Saulė čia niekados neužklysdavo. Čia jį pasitikdavo drėgna ir vėsi prieblanda, persmelkta Mocarto melodijų. Stebino — iš kur tas oro gaivumas, kaip gali viešpatauti tokia reikšminga tyla ir susikaupimas tuo metu, kai čia pat, už durų, šeimininkės kuprelės kambaryje, tiek daug bruzdesio ir oras toksai, kad nors nosį užsiimk.

Albiną rasdavo prie mažo laikraščiais ir žurnalais bei knygomis apkrauto staliuko. Prieš pasikeldamas jis dirsteldavo pro langą, patikrindamas, ar daug laiko iki vakaro, ir Juozo atmintyje kažkodėl iškildavo pavakariai, kai, pajutę vėstančią po kojomis žemę, jie pasileisdavo namo, spausdami laukinių obuoliukų prikimštus užančius, o šešėliai tįsdavo ir ilgėdavo čia pat, po jų basomis, šalnos prisilietimo užgeltomis pėdomis. Tačiau pakeliui dar užbėgdavo ant aukštėlesnių kalvų pasižvalgyti.

Albinas mokėsi institute. Ir skaitė, skaitė. Slapto nekantravimo kupinas buvo kiekvienas jo žodis ar gestas. Visos dienos, valandos buvo griežtai suplanuotos, pašvęstos prasmingam darbui, ir jis labai krimsdavosi, jeigu koks pusvalandis nueidavo “šuniui ant šėko”, — kiek būtų per tą laiką padaręs, perskaitęs, svetimos kalbos žodžių išmokęs! “Sėskis, ko stovi”, — pasakydavo, sukaliodamas radiją ar dėliodamas į šalį knygas, ir perspėdavo, kiek turįs laiko...

Įeidavo žmona, jaunutė, guvi, baltu prijuostėliu, apsijuosusi mergaičiukė. Ji atnešdavo jiems ko nors karšto užkąsti. “Valgykite. Ko nevalgot”, — sakydavo, pamėgdžiodama kai kurias Albino motinos intonacijas ir prisimerkdama, lyg būtų trumparegė — tas panašumas tiesiog stulbino. Matydavai, kad norėtų pažaisti ir pačiauškėti, tačiau Albinas būdavo pabrėžtinai orus, dalykiškas ir santūrus. Ir vis dėlto visa čia tryško pilnatve, tikra laime — nieko nereikėjo dangstyti, nieko slėpti. Tačiau pasišnekėti jie taip ir nesuspėdavo — pasigirsdavo durų skambučiai, įsiverždavo Albino draugai. Albinas juos supažindindavo: čia literatūros kritikas, čia skulptorius, čia tapytojas, o čia... Aukštas, liesas, pailgu, tarsi iš kokio sausmedžio išdrožtu veidu vyriškis sulaikydavo jo ranką savojoje kiek ilgėliau — lyg sakytų: argi mes nepažįstami? Anąsyk, bendrabuty... Malonu, malonu. Kuo gi jis užsiiminėjąs, ką veikiąs? — lyg teiraudavosi jo šiltos, draugiškos akys, kviesdamos pas save, tarsi kažkam skatindamos jį ir remdamos. Nedaug tokių žmonių tėra — jie iš karto įžiūri privalumus, kurių nė neįtariame turį. Juozui užgniauždavo kvapą, vos tik jisai išgirsdavo šito žmogaus pavardę, — jis buvo gerokai pagarsėjęs poetas.

Albinas kalbėdavo nekasdieniškai, kaip mokinukas, pašokęs iš suolo, bet keisčiausia, kad tas mokinukas vis pradėdavo apie tokius dalykus, kurių pats mokytojas beveik nebūdavo girdėjęs, todėl jam vis tekdavo Albiną pristabdyti. “Tu taip neskubėk, pala pala, — sakydavo, godžiai čiulpdamas ilgą kandiklį. — Kur leki? Aš ne visiškai tave suprantu”, — ir jie pasilenkdavo prie kokios reprodukcijos ar knygos. Tai būdavo panašu į slaptas varžybas, nors gerbiamasis Albino svečias, rodės, nė nesiruošia lenktyniauti, nors kartais nuo tos žinių gausybės ir naujienų kažkas lyg ir skrebteldavo jo širdyje, veide, šmėsteldavo kažkoks sutrikimo šešėlis, ir Juozas pagalvodavo, kad Albinas visus juos neišvengiamai pranoks, kad jau dabar jis pasiruošęs išnerti priekin, ir tereikia jam tik kai kurių draugų palaiminimo — juk žmogus, kuris taip aistringai, karštai, išnaudodamas kiekvieną valandėlę, kažko siekia, veržiasi, dirba — vėliau ar anksčiau turi subrandinti vaisius.

Ir vis dėlto vienas čia neištverdavo karčiai nevyptelėjęs. Tai šaipydavosi barzdotas grubaus veido skulptorius, žinąs kažką už juos abu daugiau ir nebetikįs tuo, kuo jie — ypač Albinas — tikėjo... Apie viską jis turėjo savo nuomonę, atžarią, nepakančią, ironišką, daug ir nirtulingai besidarbuojančio kūrėjo nuomonę, kuris taip plačiai ir toli užsimojo, kad vargu ar tesės, nors jėgų ir turėtų pakankamai. “Tikras Bazarovas”, — pasakė kartą Juozas, tačiau Albinas apmaudingai vyptelėjo: “Broleli, tu vis dar tą Bazarovą prisimeni, o juk yra kur kas naujesnių ir svarbesnių dalykų, nors, žinoma, kai kurių bazaroviškų bruožų skulptorius turi”, — užbaigė.

Būdavo čia ir mažas, judrus, dažais pašvinkęs dailininkas — spurdantis, krutantis, kandus, veidmainingai suktas. Buvo ir angeliško veido mergina. Jie atvažiuodavo motociklu — apdulkėję, su kelionių krepšiais, prisipirkę šampano ir užkandos. Visuomet koks nors jos daiktas turėdavo būti raudonas — tai sijonukas, tai šalikėlis, tai batukai. Sėdėdavo ji, glaustydamasi prie savo palydovo, laikydama jo ranką savosiose. Retkarčiais Juozas sugaudavo jos žvilgsnį. Kokios tai buvo akys! Žvėrelio, akimirką šmurkštelėjusio iš savo šilto migio ir vėlei jame besislepiančio. Visa jai čia buvo nesuprantama, o ypač nesuprantamas toksai žmogėnas kaip Juozas. Kažkuo jis be galo ją domino, nes beveik nekalbėdavo, ir buvo visiškai nesuprantama, kokia čia jo rolė, ką jisai veikia, nes ir jinai buvo čia pasalinė.

Iš visų čia esančių, rodos, tik poetui Juozo nuomonė buvo kiek įdomi. Jis vis bandydavo jį įtraukti į pašnekesį, tačiau nieko šis deramai neįstengdavo paaiškinti. Paskui ilgai ausyse skambėdavo tas balsas, klausiantis: “Ką tu galvoji? Kas tau patinka? Ar tu šituo autoriumi domiesi?” Iš tikrųjų, klausdavo jis save, kokia gi mano nuomonė, kas man patinka, ir imdavo sukti galvą, ką jiems pasakys, jeigu pasitaikys proga pareikšti nuomonę, nes už viską labiau jis čia bijojo pasirodyti neišmanėliu ir, matyt, tik Albino dėka buvo čia kažkuo laikomas.

Taigi, sėdėdamas už stalo, jisai tenkinosi tik trupiniais, bet kaip godžiai juos rankiodavo, koks tai jam buvo penas!.. Džiaugėsi, kad čia jo niekas nekliudo, leidžia klausytis, būti, ir savo žodį mielai perleisdavo barzdylai skulptoriui, kuriam pradėjus bosyti, visi suklegdavo ir vis dažniau pasigesdavo taurių.

Bet buvo čia žmogėnas, kuris negailestingai jį tempdavo į šviesą. Tai putlus, labai ambicingas, smulkmeniškas, tačiau be galo pasitikintis ir orus kritikas. Elgėsi jis čia taip, lyg būtų kokio pasitarimo pirmininkas, vis šūkčiojo: “O ką darbininkija pasakys? Kaip iš darbininkijos pozicijų yra šitas klausimas gvildenamas?..” Vis darbininkija ir darbininkija. “Iš ko gi jis visą laiką taip šaiposi?” — galvodavo Juozas. Ilgšis nebeištverdavo: “Kas gi tau svarbiau — žmogus ar atstovas? Jeigu jau tu čia pats esi koks atstovas, tai eik — pirma su savo atstovybe pasitark”. — “O gal jis jau tarėsi?” — įsiterpdavo Albinas. Ir iš tikrųjų Juozui kažkodėl atrodydavo, kad tas kritikas, pasakydamas kokį žodį, su kažkuo vis pasitaria, kad jį čia atneša kažkokie vis nauji vėjai ir kad jis skrajoja prie visų stalų, laikydamas rankoje bloknotėlį, vis kažką užsirašydamas, o jam pačiam nei laiko, nei noro nėra galvoti: visa jam jau seniai žinoma. Mėgstamas jis čionai nebuvo, tačiau į žarijų duobę visuomet stengdavosi įgrūsti kitą, o kas gi čia kybojo ant paties kraštelio, jeigu ne Juozas, tikrasis darbininkas, atėjęs čionai nuo tikrų staklių, tikro konvejerio, išvargęs, neišsimiegojęs, — jie dar vartysis pataluose, o jam jau reiks vilktis drėgną kombinezoną, stoti į ilgą — nei daugiau, nei mažiau kaip septynias valandas trunkančią — darbo dieną, ir nelabai čia kam svarbu ne tik kad jo darbo vaisiai, bet ir kiek jis tenai išvargsta.

Kritiko žodžiai jį įskaudindavo: taip, jis iš tikrųjų yra darbininkas, bet galbūt ne visam amžiui. Ir žino kažką daugiau negu jie.

Daug ką jie ignoravo, daug ko nenorėjo matyti. Jie per anksti apsidraudė. Tai, kas gyvenime esmingiausia, su kuo susiduri kiekviename žingsnyje, jiems beveik neegzistavo. Hermetiškas pasaulėlis. Jame jie grūdosi, stumdėsi — kiek čia nekantravimo, kiek skubėjimo, kad tik prasibrautų, pasirodytų, — tai Juozui visada buvo grasu. Kiek čia tuštybės! Kritikas parašė straipsnelį ir dabar visiems kaišioja, o to jo straipsnelio gamykloje, kur dirbo Juozas, niekas nė neskaitė!..

Čia pat už sienos podagra galuojasi šeimininkas, dūlinėja kuprelė, lankosi girtos mergšės, o jie to nė nepastebi, jiems tai ne galvoj, jų visos teorijos, pažinimas to neleidžia. Jie ignoruoja, ignoruoja tikrąjį gyvenimo šiurpą, nemato jo recidyvų, nemato ir to, kas iš tikrųjų gera ir gražu. Kam toks žinojimas reikalingas? Kas iš tų atsijų citatų? Ką pagaliau reiškia nuolat jų kartojami žodžiai: harmonija, disharmonija, kontrastai, nihilizmas, humanizmas, gėris, blogis? Visus juos, taip kartais atrodydavo Juozui, graužia liguista savimyla. Ką galį duoti toks žmogus, kuris pirštą dėl kito bijo pajudinti, gaili minutės laiko, kuris niekad nepaklaus, kaip gyveni (o juk iš Albino lūpų Juozas niekad to negirdėjo, kad ir koks prislėgtas, nelaimingas ateidavo, vildamasis, jog galės pasiguosti, jog bus paskatintas, suprastas)? Net negudrių žmogiškų dalykų, o ypač kito nesėkmės jie negalėjo suprasti. Jiems sekėsi. Jie nuo visko — išskyrus savimylą — buvo apsaugoti.

Štai ką darbininkijos atstovas jiems būtų pasakęs ir dar pridūręs, kad tenai tenkinamasi kuklesnėmis rolėmis ir laikas nėra ten taip tausojamas, kad ten labai retai išgirsi aplodismentus.

Išsiskirstydavo jie paryčiui, kai nuolatinės išgertuvės kuprelės kambariuose dar tebesitęsdavo — įsitraukę į savo kalbas, jie nė negirdėdavo, kas ten darosi. Prasibraudavo pro tamsoje su žiburiuojančiomis cigaretėmis šmižinėjančius subjektus; aplaistytas stalas, valgio likučiai, šeimininko knarkimas, kuždesys, su žvake po tą naktigultą šmižinėjanti kuprelė, gašlios, nekantrios, kažko ieškančios, žvilgančios akys. Visa tai egzistavo čia pat, už plonytės lentelių pertvaros, ir dažnai šitų naktinių orgijų garsai pasiekdavo palaimingus Albino sapnus. Jis buvo lyg vaikas, vis dar tebesėdįs ant aukšto vaikystės akmens, už kurio grėsmingai šniokščia krioklys, verčiasi drumstos putos, kanalizacijos dvokas. Tačiau jame jau spindi miražai, virpa vaivorykštės, sklendžia gluosnių pūkai, nors ten, dugne, geibstančios žuvys, pūvantys viduriai, kiauri šonai... Jis to kažkodėl nenorėjo matyti, jis suko akis į saulėtą brastos ruoželį, kur linksta ant vandens serbentų kekės ir tokia ramybė, tokia kerinti šventadienio ramybė. Tačiau tereikėtų vos siūbtelti vėjeliui, ir ta didžiulė dvokianti masė užgriūtų ant jo pečių ir nusitemptų į dugną.

Jau tada ties horizontu kilo žvilganti, akmeniniais pečiais dievybė, kurią kartą buvo regėjęs, sėdėdamas ant akmens.

Kartą Juozas atsinešė žinomo psichoanalitiko knygelę.

Psichologija, filosofija, menas jam buvo reikalingi tiek, kiek gali padėti pažinti save, aplinkinius, suteikti reikiamos ištvermės, išmanymo, kad kiekvienoje situacijoje žinotumei, ką daryti. Jis neieškojo kokių atsietų tiesų ar grožio.

Nemažai turėjo praeiti laiko, kol Juozas ėmė nuo jų šlyti. Scholastika. Tie žmonės patys nežino, ko nori. Jie dairosi vieni į kitus; stverioja knygas, kas vieną sudomina, tai bemat puola ir kiti. Ginčijasi. Stengiasi prieiti bendrą nuomonę. Tačiau jokios bendros nuomonės tarp jų negali būti: kiekvienas tik ir tyko, kur prasibrauti, ką nustumti, kaip išlįsti į priekį. “Tai silpnų žmonių atmainos”, — sakydavo jis. Jo žvilgsnį kiek sulaikė vieno piktai perkreipto, brutalaus, gerklingo poeto burna, šaukianti: “Velniop! Velniop... tas jūsų verkšlenimas, aimanos, fleitos, ta...” Bet jis pašiurpo, kai tas suriko: “Aš!” Tai buvo dar blogiau: perdėtas dirglumas, nužmogėjimas, šokiravimas, akibrokštas.

Jis nežinojo, kur dėti inkščiantį, graudų, užuojautos, užtarimo meldžiantį savąjį “aš”. Gėdinga ir menka taip jautriai į viską reaguoti. Nuo jo tiesiog nebuvo išsigelbėjimo. Tik protas galėjo jį ištraukti iš aklavietės.

Jie skubėjo, liguistai skubėjo prisiklijuoti sau etiketes: kritikas, rašytojas, poetas. Nieko negalėjo būti kokčiau. Net ir poezija jam nepatiko: joje girdėjo konstatavimą, ji stengėsi įteigti svetimus jausmus, arba tą, kaip jis išsireikšdavo, lyrinio subjekto... herojaus, o dažniausiai paties autoriaus mėgavimąsi savimi: aš! aš! vis aš! aš einu, žiūriu... aš valkata, aš prasigėręs... aš gražus, jaunas, mano plaukai... aš! Aš!

Tačiau draugai neilgai Albiną telankė. Jis susivaidijo su vienu, su kitu, apie trečią parašė paskvilį. Su tokiu įkarščiu puolę vieni prie kitų, jie išsiskirstė — pagiežingi, kandūs, palydėti Albino pašaipų, sakytumei kieno išgąsdinti, ir, užklydęs pavakariais, Juozas turėdavo klausytis Albino plūdimosi: koks niekšas Tomas, koks egoistas Merkšaitis, jie visi prieš jį. To negana — kaip įmanydami stengiasi jam pakenkti, kaišo kojas, spendžia pasalas. Bet jie dar paminės. Dar pamatys, koks jis buvęs. Albinas šnekėdavo tik apie save, jo mintys nuolat sukdavosi apie tą patį, čia jis nusijuoks iš kažko, čia ima tūžti, ramina, skatina save. Tačiau Juozas dar ilgai stebėsis, kaip tiksliai, išraiškingai, kiek sušaržuotai Albinas pagaudavo visų ydas, kokia taikli buvo tų žmonių charakteristika, koks nepakantumas jų trūkumams, mėgavimasis savimi, tuščiažodžiavimas, gražbylystė...

Išsiskyrimą Albinas labai skaudžiai išgyveno. Tai buvo pirmas sunkus mieste jo patirtas smūgis, pirmas nusivylimas: jis pamatė, kad čia jo, Albino, niekas nelaukė, niekas jo nenorėjo klausyti. Tai buvo pirmoji pagiežos ir įtarumo sėkla jo sieloje, ir ji žadėjo vis dar augti. Jis niekad neįstengs suprasti, kaip jį, Albiną Maldonį, galėjo palikti nuošalyje, nepaisyti jo valios, jį ignoruoti. Kokia neteisybė, koks niekšiškumas! Šunsnukiai! Na, jie dar paminės. Dar pasigailės, dar ateis. Impotentai. Ištižėliai. Jie žino, kad aš už juos stipresnis. Bijo. Jie bijo manęs kaip ugnies. Jeigu galėtų — nežinia, ką man padarytų, — sakydavo Juozui. Tai buvo kliedesys. Tu tik apie save, tik apie save šneki, galvodavo Juozas. O kaip aš gyvenu, niekad nesi paklausęs. Negana to, Albinas buvo įsitikinęs, kad Juozas turi jį besąlygiškai remti, kad nė minties negalima prileisti, jog Albinas neteisus. Tas egocentrizmas tiesiog stulbino. Tokie ir jo draugai. Visi jie elgėsi taip, lyg negalėtų pasidalinti, lyg kas vis pasiglemžtų jų dalį, — visur puldinės, jos ieškodami, gainiosis vieni kitus.

Ir vis dėlto tai buvo vienos gražiausių akimirkų ir Juozo, ir Albino gyvenime: kai pritilę jie susispiesdavo prie kokios reprodukcijos ar knygos, apšviesti stalinės lempos, susitelkę, Juozas spėdavo tokiomis akimirkomis išvysti ir Albino motiną, įsibridusią į kiemo žoles, karšto vėjo gairinamą jos veidą, žemažiūres akis, besidairančias į pušyno link vingiuojantį smėlio keliūkštį, ir tolimos audrotos nakties žaibų apšviestus gimtųjų pelkių kiemus, staktas, ir kaip jie rausdavosi po dulkėtas tarybinio ūkio bibliotekos lentynas, kaip grįždavo nešini žurnalais su Stachanovo, rugių rišėjų, gamyklų nuotraukomis, kaip kartą sėdėjo šaltoje karinio komisariato salėje, o uniformuotas žmogus baksnojo lazdele į žemėlapį, kažką jiems aiškindamas.

Su kai kuriais Albino draugais Juozas vėliau kiek suartėjo ir labai nustebo: jie buvo visai kitokios nuomonės apie Albiną; kad jo galima būtų nepripažinti, neigti, tokia mintis Juozui nė į galvą nebūtų atėjusi. Tačiau jau po keleto savaičių dailininkas, sukdamas smailius, nuo nikotino aptriušusius ūsų galiukus, jį paklausė: “Tu manai, kad jis labai protingas? Mokinukas. Egzaltuotas vaikelis. O kaip jis nori pasirodyti, ar tu pastebi? Kiek daug jame iškilmingumo, virpėjimo prieš stabus, kad jis nė prisiartinti prie jų nedrįsta, tik aikčioja, rodo juos iš tolo, lyg būtų koks gidas. Bet mes ne turistai, mes dirbame, ko kas vertas, matome patys”.

Tai buvo liguistas, pašvinkęs dažais, visuomet pridusęs kokių dvidešimt penkerių metų vyriškis. Suktas, apdairus, pilnas apmaudo, nepakantumo. “Šūdas! — pertraukdavo jis pagarbius Albino išvedžiojimus. — Jūs tik pažiūrėkit, koks šūdas!” Tačiau jis stokojo savarankiškumo. Viską darė, pasigręždamas į draugus, puldinėjo Albiną, stengdamasis jiems įsiteikti. Jis buvo panašus į drąsuolį, grūmojantį už nugaros, tačiau jeigu kas — neatpažįstamai persimainydavo... Kaltės ir netikrumo jausmas jį pavertė slapuku, šokiruojantys šūkčiojimai tebuvo poza, kuria prisidengęs jis tapė drobes, nieko bendro neturinčias su tuo, ką skelbė esant principais, ir paslapčiomis gabendavo į parodų sales, kur prie visų puldinėdavo, teiraudamasis nuomonės. Tačiau čia, pas Albiną, jeigu kas pabandydavo nuomonę pareikšti, tik numodavo ranka — chaltūra. Nuo ko jis gynėsi? Kam stengėsi užbėgti už akių? Prieš ką teisinosi? Ak, kaip jam reikėjo pripažinimo, pagyrimų, garbės! Jis stačiai apmirdavo, jos tolimą dvelktelėjimą pajutęs, panašiai kaip apmiršta koks gyvis, mirtino pavojaus ištiktas. Ir veltui apsimetinėdavo esąs visiškai jai abejingas. Juozas, to nė neįtariantis, juo be galo žavėjosi — koks kuklumas, kokia savikritika! Štai kur žmogus! — galvodavo.

Pažįstamų jisai turėjo begales. Kol Juozas šnekučiuodavosi kur gatvėje ar skverelyje, dailininkas tiek ir teveikė, kad jiems mosikuodavo, šūkčiodavo, linksėdavo ir staipydavosi, kad jį pamatytų einantys kita gatvės puse. Jo žvitrios akutės tik ir klydinėjo, ar nepamatys reikalingo žmogaus, — nė nemostelėjęs Juozui, nubėgdavo iš paskos.

Kartais triukšmingu būriu jie įvirsdavo į kokią kavinukę, kur dailininkas Juozą pristatydavo kaip garsų boksininką. Jam imponavo kumštis, jėga. “Susipažink, — sakydavo kokiam draugui, — boksininkas. Gal jau sporto meistrą turi? Dar ne! Tik kandidatas? Tai ko lauki?” — kamantinėdavo Juozą, kuris čia raudo, čia balo, gniaužė kumščius. Jis purtėsi garbės, purtėsi visokių etikečių. Antai per kvailumą išspausdino keletą eilėraštpalaikių, ir visi ėmė šnekėti: poetas; saugok dieve jį nuo tokios šlovės — tie eilėraščiai jam buvo didžiausia gėda. Tačiau ar ne gėda, kai visur girdi: “Boksininkas... boksininkas, susipažink, čia boks...” Garbė jam buvo niekai, taip bent jis manė, stengėsi save įtikinti, boksas jam teikė pasitenkinimą, kad gali įveikti savo baimę. Atlaikyti, ištverti, nugalėti kažką daugiau nei regimus priešininkus.

Vartydamas meniu, su kuo nors šnekučiuodamas ar įsistebeilijęs į kokią merginą, Juozas staiga pajusdavo tokį bičiulio žvilgsnį, kad tapdavo nejauku: tokiomis akimirkomis dailininko akims prasiverdavo kažkas, kas jį be galo sudomindavo. “Nesislėpk, nesislėpk, aš į visus taip žiūriu. Ir į save. Kaip į pašalinius, bevardžius, ne iš smalsumo, ne kad tu toks, o... kaip tau pasakyti... o žmogus, apskritai žmogus, jo gestas, profilis”. Net nustėrdamas jis gaudydavo ir kitų gestus, pozas... Kur nors prie šlamančio fontano, kurio kaskadas taršydavo vėjas, aptėkšdamas jų veidus smulkiais vandens lašeliais, prie melancholiškai svyrančių gluosnių, blykčiojant saulei ant lapų, veidų ir drabužių, girtame klegesyje, skambant padėklams, visa staiga sustingdavo kažkokiame vienatvės ir praradimo mirksny, visa tapdavo be galo trapu, atsitiktina, bet tuo pačiu persmelkdavo nuoširdžios giminystės pojūtis, švelnus dvelktelėjimas meilės — kaip jį pavadintumei — meilės? gailesčio? artumo? — pojūtis: identifikavimosi su kitu — persikūnijimo, pabėgimo nuo savęs, ir viską staiga apgaubdavo kažkokia paslaptis. Skaudus ilgesingumas. Įkvėpimo, kūrybos akimirka? Ji negailestinga, apnuogina viską, nutraukia kasdienybės saitus, ji pažadina kitokį atskirtumą ir vienatvę, bet tuo pačiu leidžia priartėti prie kažko visa apimančio, slėpiningo. Ji sako, kad tu esi tiek pat atsitiktinis, kiek būtinas, ji sako, kad tu nei stiprus, nei silpnas, ji tirpdo individualumo lukštus...

Visaip Juozas bandydavo apibūdinti tokias akimirkas. “Čia estetikos problema”, — burbteldavo Albinas. “Koks tu durnas”, — sakydavo Albinui dailininkas, nes ir pats dažnai apie tokius dalykus pagalvodavo. Jis aiškindavo: “Linijas reikia brėžti gilias, griežtas ir tvirtas. Spalvos turi būti materialios, sunkios, beveik apčiuopiamos, juk tai... Kaip tu sakai?” — klausdavo Juozą, kuris jam pacitavo kažkokioje knygoje aptiktą mintį, kad kūryba tai ir yra savotiškas visko, kas subjektyvu, neapčiuopiama, dvasiška, materializavimas. Tai nauja, savus dėsnius turinti tikrovė...

Paskui po didybės šuoro vėl šmėkštelėdavo kontrastai, kai jis, toks estetas, žengdamas kilimu išklotu restorano koridoriumi, staiga pamatydavo priešpriešiais ateinantį vyriškį apzulintu švarku ir nukleiptais batais, paraudusį veidą jaunuolio, kuris negali niekam imponuoti, sukelti pagarbos, o čia — perukai, dažytos lūpos, nuogi pečiai, elegantiški vyrai, brangios cigaretės, rūkstančios tarp pirštų. Šampano taurės sušmėžuodavo už jo nugaros. Ir veidrodis, ir kilimai — visa tarsi gujo jį iš čia: žmogus, skaičiuojantis prie bufeto pinigus, oficiantas, tarsi sakantis jam: “Ką jis čia veikia? Kam įleidai?” Ir tik iš mandagumo jie nepasuka į jį veidų, o nuo to dar įtaigesnis senyvo vyriškio, šnekinančio plikais pečiais moterį, baisas, pilkas, vilnijantis cigaretės dūmelis... Pagarbūs oficiantai, žinoma, įsmukę į virtuvę, gūžčioja pečiais ir kaišo iš tarpdurio galvas — kas per subjektas, jis vos neatsitrenkė į veidrodį, dabar sėdasi už kampinio staliuko. Kaip jis atsidūrė tarp tų vyrų, kurie, sprendžiant iš visko, ne pėsti? Įpratęs vaikščioti purvinomis, papuvusiomis grindimis, sėdėti ant murzinų kėdžių ar suolų, įpratęs prie ankštų sienų, jis nedrąsiai statė savo nušiurusius batus ant veidrodinio parketo parodų ar koncertų salėse, įpratęs kęsti nepriteklių ir užgaules, niekad neturėjęs namų, jis ir čia jautėsi persekiojamas kažkokio pikto žvilgsnio. Kaip išvarytas dūlinėdavo gatvėmis, dairydamasis į merginas. Tai buvo nykiausi metai.

Liūtingais apniukusiais paryčiais jis dūlindavo į skaityklą: užtekdavo perskaityti straipsnelį apie kokį aktorių ar sportininką, ir rūkas ištirpdavo, suplazdėdavo kažkas gera, blyksteldavo... Graži Bergmano herojų vienatvė. Jie kenčia dėl ko didaus. Stengdavosi panašiai elgtis. Tačiau realybė atkakliai gręžė savo veidą, ironišką, šaltą. Jį graužė menkumo jausmas. Niekam tu nereikalingas, neįdomus, nuobodus, kuždėjo kažkoks balsas. Ir puiku, piktdžiugiškai klykė kitas, nieko man nereikia. Tegu jie springsta, tegu pučiasi. Tada pasigirsdavo trečias — blaivus, analitiškas: kas jie? — klausdavo jis. Tu turi pagaliau išmokti į viską žiūrėti blaiviai. Jokių “jie” nėra. Tai fikcija. Tu spyriojiesi lyg įžeistas ar įskaudintas vaikas.

[9]

Tas vaikas tiesiog dievino, idealizavo merginas. Išeidavo, paraudusiomis akimis žvilgčiodamas į jas. Arba apsimestinai šaltas, abejingas, atžarus. Negi jos nemato, kaip man jų stinga! Koks jis būtų geras, atidus, kaip mylėtų. Bet jų nesustabdydavo nei begaliniai švelnumo šuorai, nei skausmas, žvelgiantis iš jo akių, — praeidavo, palikdamos neapsakomą gėlą. Prakalbinti neišdrįsdavo — užjuoks. Apmaudingas truktelėjimas pečiais, paniekinantis šyptelėjimas — visur jis regėjo tokius ženklus, kurie jam bemat užgniauždavo žadą — pats nebesusivokdavo, kas jis yra. Kartais būdavo neapsakomai savęs gaila. Niekas gyvenimo kovai jo neruošė. Priešingai: mokė, kad visi bus draugiški, atidūs, ir jį be paliovos glumino abejingumas — niekas neišklausydavo jo nusiskundimų. Visą laiką jautė, kad kitko čia reikia. Stengėsi save nugalėti. Labiausiai vertino veiklumą, ryžtą — dėjosi tokiu, nors būdavo nuolankus, nusižeminęs. Kurį laiką visa jame vartėsi, kunkuliavo; puldinėjimas iš vieno krašto į kitą, dvejonė, kai ranka sustingsta pusiau gesto, kai stabtelėjama, įsižiūrima, kad ir kas tai būtų, — skardis, šviečianti tolumoj beržų giraitė, saulėto viduržiemio dienos platumos, aukštu pylimu slenkantis traukinys, verčiantis dūmų tumulus, kurie sklaidosi palei skardžius, tirpsta, dvelkia nuo horizonto skaudžiu pilkšvumu, traukiančiu iš žemės ir medžių drėgmę, virstančia šerkšnu; saulė, baigdama savo kelionę, slysteldavo žemyn, ir visa jau pranašaudavo kvapą gniaužiantį speigą; koks spindulių nutviekstas debesėlis vaizduotėje sužadindavo spindinčius cerkvių ir bažnyčių bokštus, saulės užlietas girias, pašlaites, vandenis... ir čia pat į pilkšvą ir kaip skarda, kaip ketus aidų dangų iš miesto kaminų kylantys dūmų stulpai, čia pat kažkieno snieguota pirkelė pamiškėje, laukianti, kviečianti, sniego takeliu vedanti prie vartelių, prie slenksčio, galbūt prie šulinio su šarmota svirtim ar prie tvarto, pro kurio duris virsta garai — kas jį, čia užklydusį, pasitiks, kas išeis į kiemą, tačiau kaip lauktą kol kas jį sutinka šitas eglių tamsumas, šiltas, jaukus tamsumas, slepiantis savyje ir žvaigždes, ir kitados girdėtas pasakas, alsuoja stirnos ir elniai, priartėję prie šios sodybos, tas tamsumas prisigėręs medžių, samanų ir raistų šilumos — tokie vaizdai šmėsteldavo jo vaizduotėje, su taros dėže stabtelėjus prie plataus aprasojusio fabriko lango, — kiaurai persmelktas sienas drebinančių mašinų gausmo ir įtampos, nesąmoningai paklusęs jo ritmui, krūpčiojąs nuo nelaukto trinktelėjimo, džergžtelėjimo, ankštumoj, iš visų pusių suspaustas, tapęs bendros skubos ir bruzdesio dalimi, karšty, garuose jis staiga panūsdavo veržtis ten, kur laisvė, erdvė, tyla ir įsiklausymas prieš naktį, prieš speigo antkrytį, ir pilkšvas dūmelis, besiskleidžiantis palei skardžius, palei tuos beržynus, įaugantis į natūralų horizonto kietumą, buvo tarsi neišsakyta gėla, kad tai neįmanoma.

— Ko tu vėpsai? — sako jam koks darbininkas. — Anglies į krosnį įpilk. Eime, padėsi sutvarkyti konteinerį.

Ten, mechaninėse, plaktukai tik tak — neįspūdingai ir atkakliai, tarsi lenktyniaudami vienas su kitu, daužia kažką kietą, kaip tas atvėsusio ketaus dangus, skambčioja skardos lapai, glausdamiesi vienas prie kito.

— Še, paragausi mėlynių uogienės, — kiša jam stiklainį Valė.

— Pinčiukas, — burbteli storapilvė moteris, didžiuliu samčiu maišydama kunkuliuojančią uogienę. — Stovi kaip frantas, — ir atžagaria ranka ji braukia per aprasojusią kaktą.

Liesas, tiesus, šviesiais kartūno marškiniais, švariu kombinezonu, čia jis traukia visų merginų akis, tačiau ta vėjuota diena ežero pakrantėje, vėjo gūsiai nendrėse, palinkęs žilvitis ir šalia jo lentų tiltelis, kuriuo ji, Nijolė, nuėjo, išlipusi iš valties, palikdama šlapias pėdas, aprūkusi pirtelė, kurios pašaly jie valgė obuolius, jos godi burna ir dantys, kojos, atremtos į rąstą, vėjas iš ežero platybių, genantis pašiauštas bangas, gūsiai, verčiantys nendres, vejantys sunkius švininius debesis, plynos, aptakios Užpelkių ežero kalvos, vienišos trobelės, gluosnis, tas ežero duburys, tyvuliuojantys druskingame jo gimtosios žemės kūne, suspaustas kalvų aptakumų, alsuojantis, besikilnojantis kaip krūtinė...

— Taip, taip, žinau, — sako jis, — konteineris, tuoj einu, — ir nors kokie energingi būtų jo žingsniai, nors kaip smarkiai jis darbuotųsi prie to konteinerio, kažkas pasiliko ten, už lango, virpa snieguotų laukų platumoj, draikosi traukinio dūmais, šviečia baltais beržynais, — taip, taip, konteineris, čia pastatysime. Čia? — pakelia akis į darbininkus, ar jie dėl ko nors jo nekaltina, ir jeigu kuris palieps lįsti į tą konteinerį — įlįs, taukšės jame visą dieną.

Saulei slystant žemyn, pilkas peleninis rytinio horizonto ruoželis, tarsi blausi užuomina ar skausmo dvelktelėjimas, plėsdavosi, pasklisdavo šiaurinėje pusėje visu akiračiu, ūmai siūbtelėdavo šerkšnu, ir jis tarsi pajusdavo, kaip šaltis traukia drėgmę, dar kiek šiltą, gyvastingą drėgmę iš medžių, žemės, iš to slėnio, kur raitosi upeliūkštis; spinduliai lyžtelės medžių šakas, nuo jo žvilgėdamas pažirs šerkšnas, į peleninį speigo dangų klykaudami pakils paukščiai ir dar ilgai suksis, nežinodami, kur nutūpti.

Neretai jo žvilgsnis, grįžęs nuo skardžio, vienišos pušies ar beržynėlio, užkliudydavo aprūkusiame kieme prie didžiulio katilo besidarbuojančius darbininkus, jų tepaluotų šimtasiūlių nugaras; tai jų plaktukų taukšėjimas, ugnis, kurią jie ten susikurdavo apšilti rankoms, žadino kitą nesuvoktų minčių bei jausmų tėkmę; jis nė nežinodavo, kodėl jo akis trumpam prikaustydavo koks kiemas, prie tos ugnelės tupinėjantis vaikas, bedėliojantis į ją šakaliukus; vis tiek prieš tai jau būdavo pagavę jo klausą vėlgi nesuvokti garsai — tik tak... Staiga išgirsdavo taukšint plaktuką, ir jam pasirodydavo, kad tas plaktuku taukšintis darbininkas dirba pernelyg susitelkęs, kad jis kažko kartais nesiderina prie kitų, sakytumei visas paniręs į kitą darbą, mažai, o gal ir nieko bendro neturintį su tuo, kurį dirbo kiti darbininkai, sakytumei iškrito iš konteksto, pakluso kitam ritmui, kitai veiksmo eigai, ne tai realiai, kurią atlieka kiti. Tai buvo pasąmonė, jo paties minčių eiga, jausmai... Tik tak tik, — kantriai ir atkakliai kaleno plaktukas (lyg girnos maltų, pagalvojo jis, ir jau kitaip aidėjo tie garsai — tak tak tak, tarsi atskeldami tykštančias į šalis skeveldras, ir vaizduotėje tarsi šmėstelėjo girnas kalantis dėdė Konstantas); paskui vėl tas vaikiūkštis, susirietęs prie ugnies ir kažką knibinėjantis, ir staiga — pach pach, kurtūs, dusloki kūjo smūgiai, lyg kas pūstų dumples. Kitados, būdamas to vaiko metų, jis ateidavo į Kainoriaus kalvę, padėdavo jam pūsti dumples arba šiaip įdėmiai, visa aplinkui užmiršęs, suodiname kalvės kampe knibinėdavo kokį gelžgalį; tačiau šis prisiminimas jo sąmonės nepasiekdavo; puch puch — iš tikrųjų dabar tai buvo tarsi kuliamosios motoras, prie Vizgirdos klojimo aidintys motoro dūžiai, atsimušantys į pilkus Užpelkių skardžius, lekiantys į pavieškelį, besisklaidantys pilkuose paupio alksnynuose; juose ir būsimo sniego nuojauta, ir žiemos, kuri atsiųs jiems inkrustuotus atvirukus, gardų ragaišio kvapą, — juose visos tos viltys, norai, slėpiningas virpulys, kurį jis kartą patyrė, sukaliodamasis prie kuliamosios, šnekučiuodamasis su tepaluotu darbininku ir žiūrėdamas, kaip iš vamzdžio išspjaunama ugninė plazma, atšokstanti nuo žemės; plaktuko garsai vėl tampa skardūs, ploni, jie tarsi atsikartoja tolimose apylinkėse aidu, neužkliudančiu motorų gaudesio, vienišu, našlaitišku, jie tarsi sklaidosi jau po kaitros alinamo miesto apylinkes, pasiekdami net upės vingį, kur suverstos valtys aprūdijusiais dugnais, — vaizdas, kurį jis, penkerių metų vaikas, regėdavo iš Santakoje stovėjusio tėvų namo — trumpai jie gyveno miestelio pakrašty — balkonėlio, kai motina, rodydama į pilkšvą smėlio keliūkštį, vingiuojantį palei juodas aprūdijusias tvoras, pasakydavo, kad pareina jo tėvas. Žinoma, ir šitas vaizdas nepasiekdavo jo sąmonės, bet joje tuo pat metu budo, vešėjo, šmėsčiojo, geso ir kiti vaizdai, pažadinti to skardaus tik tik tak... Tačiau gamykloje jam itin malonu žiūrėti į įkaitusias didžiules ketaus krosnies plokštes, kurios, siūbtelėjus piltuvą anglių, įkaista iki baltumo, paskui rausvėja, pilkėja pakraščiuose, tarsi primindamos, pažadindamos tuos speigo saulėlydžius, į kuriuos jis žvilgčiodavo, klajodamas slidėmis po vakarėjančias kalvas, — svarbiausia: ta milžiniška krosnis, anglių krūvos, tas mašinų bildesys, didžiulis cementu išklotas cechas, rasoti langai, sienos, vamzdžiai, katilai tuo pačiu buvo ir spirito varykla, katilinė, kur jis vaikystėje užsukdavo pavakariais su tėvu... Sustojęs prie krosnies, žiūrėdavo, kaip ketiniai šonai iš viršaus čia parausta, papilkėja, tampa melsvai peleniniai, ne kas kita — speiguotas vakaro dangus tilpo toje krosnyje, o kai jis išeidavo į kiemą, kai girdėdavo pokšint čia pat malkas skaldančio Vanagėlio kirvį, žvalgydavosi po kalvotas, baltumu švytinčias apylinkes, keldamas akis į dangų, kurio pakraštėliai atrodydavo tarsi peleniniai, kieti lyg ketus, čia pilkėjantys, čia rausvėjantys — milžiniškos krosnies ketaus spalvos; raudonis, pilkumas tarsi išsiliedavo po dangų, jame tarsi kokioje materijoje pulsuodavo krosnies karštis, ir jis skaudžiai pajusdavo speigo dvelktelėjimą, nustebęs, kodėl gi rausvi, tokie tikru karščiu dvelkiantys vakarinio dangaus pakraštėliai nešildo, netirpdo nuo stogų sniego, nes stiprus šalčio prisilietimas sužadina tokį pojūtį kaip ir karščio; koks baltas sniegas, kokie mieli, švieži, gaivinantys tie pazarai, kaip aidu, ir rytuose jau šviečiantis mėnulio pjautuvas, išdilęs, senas, tarsi iš kokių paupio rūkų — mirusių plotų, speigo naktų atributas, vienišas keliauninkas, šaltasis mirties svečias, priverčiantis kaukti šunis...

Šioje akimirkoje, šiose akimirkose slypėjo didžioji jo gyvenimo dalis. Praeitis siūbteldavo į jį, susiliedavo su dabartimi, ji spragsėjo kibirkštimis į ketinį dangaus skliautą, plito pelenų plėnimis, krosnies liepsnos liežuviais laižė medžius, baidė klykaujančius paukščius parkuose palei kelią, grabinėjo medžių žievę, skardą, plytas, plieskė iš tolimo lango, virpėjo skardy ir leidosi šešėliais į slėnius, ir šalčio dvelksmas, plintantis nežinia iš kur, buvo išnykimo, vienatvės dvelksmas, netgi ne dvelksmas, o gniaužtai, stingimas, trupėjimas, užgesimas, mirties plėnys, sugeriančios bet kokį garsą. Jaukumas, palaima, džiaugsmas, varstomas liūdesio, neaiškios meilės bei širdgėlos, — tą džiaugsmą skleidė, spinduliavo į visas puses pojūtis kažko nekintamo, kas niekad nemiršta, brangu, sava, su kuo galima susitikti, kas gyva kiekviename mūsų, kiekvienoj akimirkoj, — štai dėl ko taip putojo, kunkuliavo tie katilai, plazdėjo, šokčiojo, sūkuriavo ugnis, kur kas stipresnė ir kaitresnė nei tikrovėje.

Kiek vėliau visas jo mintis pasiglemžė Stela, duslus monotoniškas mašinų ūžesys, nuo to ūžesio vibruojančios sienos, iš vamzdžių išsiveržiantys garai ir tos erdvės, atsiveriančios pro platų aprasojusį fabriko langą, — viskas persmelkė skausmu ir nerimu, kurį jame sukėlė ta moteris, liesoka, pilkšvu veidu, nenustygstančiais vyzdžiais, nualinta jam nežinomų jausmų, besididžiuojanti savo patrauklumu... Šiurpą, neviltį ir netikrumą jis pajuto anksčiau, nei sužinojo, kuo ji gyvena, kur skuba, išėjusi iš jo, kuo nuolat užimtos jos mintys, kodėl ji čia sėdi tarsi negyva, įsmeigusi priešais save akis, kodėl staiga pašokusi džiaugiasi arba ištrėškia kokius nuožmius kokčius juodos neapykantos žodžius kažkokiam Andriui — jis dar paminės, greit ji nagus parodysianti... O kai jis pakėlė į ją suglumusias ar klausiančias akis, ėmė tvirtinti:

— Tu negalvok kažin ko, jis man niekas, šliužas! Šlykštynė! Tu toks geras, tu nepalyginamas su juo, — glustelėjo prie jo ir, tuoj pat atšokusi, svajingai pridūrė: — O, jeigu jis toksai būtų, niekšas!

— Bet tu jį myli? — paklausė jis, pasiduodamas į prieki, — neapkenti jo ir myli. Jis tyčiojasi iš tavęs, niekina, o tu tik ir galvoji apie jį, sekioji iš paskos.

— Gal ir sekioju, — atšovė apmaudingai. — O iš kur tu žinai? — smalsiai pagyvėjusi žvelgė į jį. Po valandėlės, daužydama kumščiu į kelį ir linksėdama visu kūnu, ėmė tvirtinti: ne, nieko jis jai nereiškiąs, nieko, nieko, šlykštynė.

— Ir vis dėlto... — jis nuožmiai palenkė galvą.

— Nieko tu nesupranti, — pertraukė ji, — tu dar vaikas, tu toks naivus. Tu...

Baiminsis jausdamas, kaip grimzta į juodą, drėgną rūsį, pelėsių, nepakenčiamo dvoko naktį, kur šmižinėja žiurkės, kur pūsta tokie apgailėtini vargano arlekino drabužėliai, nutempti nuo jo liesų pečių, kur ir grakštūs balerinos bateliai, ir vėduoklėmis išsiskleidžiančios suknios, ir senos, primityvios, sudribusios, niekam nebereikalingos dekoracijos; jausdamas, kaip prie jo priartėja šlapios grublėtais paviršiais sienos, užsisklendžiančios giedru vaiskiu dangaus lopeliu, nušvilpia pavasarinis vėjas, nušniokščia želmenis žadinantis lietus; jausdamas, kaip pyktis ir neviltis kristalizuojasi jo kraujyje, iškreipia veidą, prie jo priderina apmaudo kaukę ir ji suauga su veido audiniais, oda, virsta antrąja būtimi, charakterio bruožu, suka akis į šoną nuo žmonių, medžių, gėlių — ak, atsitrauk, — ir virpuliai perbėga lūpomis, kai jis taria žodį, tarpuvartės keiksmas priverčia jį krūptelti — ar ne iš jo ten jie kvatojasi, atsitrauk! Ne visa, rašys jis, kas susiję su tavimi, mane perveria skausmu ir neviltim, tamsiųjų gatvių, prieangių, mergele, kas bus su tavimi, kas bus? — klaus, regėdamas jos akyse savo gėlą ir neviltį, jau apsisprendęs, jau žinodamas, kad ją paliks likimo valiai (juk ji nekalta, kad tokia); regėdamas jos pasmerktumą, vienatvę, pragaištį, kuri jos laukia, kol ji, nieko neįtarianti, šneka apie šį bei tą, giriasi savo pasisekimu, džiaugiasi vulgariais prastais kokio vyriškio pasakytais komplimentais, dar beeidamas su ja, sėdėdamas kur stoties restorane už staliuko ir kartu jau palikęs ją, žiūrintis tarsi į kokią marionetę, timpčiojamą už nematomų siūlų, nebetikintis nė vienu jos žodžiu, pažadu, švelnumu, egzaltuotu aiktelėjimu, nuožmiu pasipiktinimu — kažkas joje visuomet buvo per daug suvaidinta. “Aš artistė iš sudeginto teatro, netikras pinigas, bėk, gelbėkis, jeigu gali, bet žinok — aš vysiuos, oi, kaip vysiuos”, — šie atgrasūs žodžiai jį jaudino ir nepaprastu gerumu (“Nė viena tau nebus tokia gera kaip aš”), gebėjimu savęs išsižadėti, smerkti. (Štai agonijos perkreipta kaukė prie kojų, — rašė jis, štai delnais uždengtas jos veidas, vargšas raudos purtomas kūnas, kitados toks geidžiamas, savas, štai puošnūs mūsų meilės parėdai, šitos tolumos, iš kurių ji atėjo, kažkur ties horizontu trankantis perkūnijai; dulkantys keliai, kuriais klaidžiojome, tamsiai mėlyni ežerai, kranto skalūnai, bet štai ir prietemos, ir apleistumas, dūlėsiai, dulkės, gulančios ant tų kitados tokių mielų ir gražių pečių; aš nusileidau į rūsį, atradau tave, nueinu, ir tu vėl pasilieki čia trupėti, aižėti, nebent jeigu kitas atrastų, įspėtų šios prigimties beribį gėrį ir blogį, pažadintų ją... Ji tiesia rankas, ji bando dar sulaikyti verksmu, šauksmu, ji sako: tu palieki, išsižadi manęs, kai tapai vienintelis, nepamainomas, tu pažadinai, suteikei viltį — kam? — jeigu vėl atbloški, atstumi? Žinau, nieko po tavęs nebus, viskas baigiasi su tavim, sunaikindama save, aš tau atkeršysiu, aš vėl būsiu kaip buvus, palauk, dar neik, aš tau noriu pasakyti, pažadėk, bet girgžteli surūdiję vyriai, durys užsitrenkia...)

Štai kas yra palaidoti meilę, jeigu ji jau buvo tapusį tavo dalimi, jeigu jau buvai įtikėjęs... tik ji gali suprasti... būti tokia gera, ištikima, sava kaip mano paties kūnas, kaip visa, kas manęs laukia, kuo gyvenu, rašė jis žodžius, kurie tuo metu anaiptol neatrodė melodramiški, perdėti, nė iš tolo neprileisdamas minties, jog kada nors galės su ja abejingai šnekučiuotis, gurkšnodamas kavą, ir kad nė kiek jam nebus svarbu, kaip ji gyvena, su kokiais vyrais, kai pamatys ją kur prie daržovių parduotuvės, per suodiną patižusį sniegą tempiančią bulvių krepšį, jau suvargusią, senstančią, tačiau beveik nepažįstamą, kaip ir kiti praeiviai.

Bet ir jai su metais jis taps nebesvarbus, nors išsiskiriant, spausdama jam ranką, maldavo:

— Pažadėk, kad retkarčiais, nors per tavo gimtadienį... arba tą dieną, kai mes susipažinome, — susitiksim, nors kelioms akimirkoms ateisime į mūsų mėgstamiausią kavinukę išgerti kavos, arba aš tau paskambinsiu, parašysiu... Aš visada norėsiu žinoti apie tave, jeigu neleisi retkarčiais tavęs pamatyti, aš tiesiog negaliu įsivaizduoti, kaip gyvensiu, palik man viltį... jausmą, kad tu esi, gyveni, sveikas ir aš galiu tau parašyti, susitikti su tavim, jeigu man bus nepakeliamai sunku, pašnekėti, tik tiek, — kaip nedaug aš iš tavęs tenoriu, sutiki, pažadėk... Tu toks... niekas man tavęs neatstos, tu čia, many, ir aš turiu visuomet jausti, kad esi many, pažadėk, aš taip nedaug tenoriu, ar tu girdi, na ko tu tyli, kur taip žiūri, ką galvoji, argi aš tokia bloga, pažadėk, tiek teprašau, pažadėk, tu visada būsi mano, tik mano, — prašė, maldavo ji, šventai visa prigimtimi tikėdama, kad tas pažadas jai gyvybiškai svarbus, labiau už mirtį bijodama minties, kad jie visiems laikams išsiskiria ir kad niekad nebesusitiks, nebesimatys, bus vienas kitam mirę. Tačiau abu instinktyviai jautė, kad išsiskyrimas ir yra mirtis, todėl taip konvulsiškai, su tokiu skausmu kabinosi į meilės likučius; kažkas viduj protestavo, klykė: visa tai, ką jie tiek metų regėjo, kuo gyveno, dalinosi kartu, negali išsisklaidyti, dingti kaip nebuvę.

Jis pažadėjo; jis tikėjo, kad jie kaip romantiškieji herojai retkarčiais susitiks, kalbėsis, lankysis savo mėgstamiausioje kavinukėje, o praėjo metai kiti, ir...

— Kam šnekėti, kam prisiminti, — pasakė jis.

— Iš tikrųjų, — tarė ji su grasiu, taip gerai jam pažįstamu apmaudu balse, mat dar nebuvo susiradusi kito vyriškio, ir nuėjo, nutolo skrupulingais, taupiais artėjančios senatvės žingsneliais — tokia pilka, banali, buitiška, kad jam beliko tik nusispjauti: koks velnias jį atvedė prie šitos kavinukės, pastatė prie šitų idiotiškų stulpų, prie afišų, drėgnų, draskomų vėjo; tas afišas, būdavo, skaitinėja nežinodamas, kur ją pakviesti; ji nutolo, ištirpo namų pilkumoj, nyki, menka moterėlė su apzulintu rankinuku, ir jis pats nebeįstengė patikėti, kad kitados ji buvo sukėlusi tokį jausmų sąmyšį, kad jam užgniauždavo žadą jos pasirodymas, kvepalų dvelktelėjimas, palinkęs prie jo veidas, neramus vyzdžių krustelėjimas, intapėlis skruoste, keletas šlyno taškelių — tie dvasingieji medžiagos pigmentai, kuriuose klaidžiojo, pulsavo jos gyvybė, aistra, į kuriuos įsisiurbdavo lūpomis, godžiai gerdamas švelnų, išganingą jų gerumą, kuriame slypėjo pati meilės dvasia — dabar tai tebuvo sausos odos plėvelės, išgertos, įtrauktos savin, ir netgi ant kalno, nuo kurio klykaudami čiuožinėjo vaikai, tarp sniego ruduojantys žemės lopeliai, rodės, buvo gyvesni, šiltesni, kažką žadantys; ir jis vėl — tarsi ilgą laiką būtų apkurtęs, praradęs gebėjimą regėti, jausti — staiga nusigręžė nuo purvinų, vėsiam šešėlyje skendinčių gatvių raizgalynės, staiga išgirdo, kaip čiulba paukščiai, pamatė, kaip, žvilgėdami saulėje, krinta nuo stogo lašai, kaip klykauja vaikai ir koks vaiskus, spindulingas pavasarinis dangus, ir kaip spurdėdami kyla, stiepiasi į jį pumpurai...

Bet tai buvo po keleto metų. Meilė, širdgėla, neviltis geso pamažu, visa aplinkui sustingdydama, atverdama įsiklausyti verčiančią tylą, nuolat varijuodama kai kuriuos tos moters pasakymus, gestus, stengdamasi įspėti, kas už jų slypi, kodėl vienas ar kitas iš jos lūpų atsitiktinai išsprūdęs žodis jį nutvilkydavo šalčiu, neviltimi, baime, o kitas, priešingai, skubėdavo paneigti pirmuosius, vėlei žadindavo viltį. Jos lūpos šnekėjo viena intonacija, gestai — kita. Čia ji ilgai kruopščiai kažką slėpdavo, vaidindavo, kažką puoselėdavo savy, grumdavosi, čia staiga nusivildavo. Na ir kas! — tarsi šaukdavo ji, užvaldyta nuožmios griovimo aistros. — O man gal nė nereikia jokios meilės, nieko man iš tavęs nereikia. Aš laisva, supraski pagaliau, niekieno — nei Adomo, nei Mykolo, niekieno. Kokią jie turi teisę kažko iš manęs reikalauti, kokią tu turi teisę man priekaištauti? Ir staiga:

— Nepalik. Prašau tavęs, — pasakė ji kartą, visiškai jį apstulbindama, nes buvo įsitikinęs, kad bet kurią akimirką gali jos netekti. — Pati nežinau, kas man darosi, kodėl aš tokia, pabandysiu būti geresnė, kažkoks kipšas manyje tūno, nesuprantu kodėl, bet aš tavo, tik tavo, žinok, — kuždėjo ji. — Aš būsiu tau gera, pasikeisiu. — O po keleto dienų, kai jis teturėjo mintyse šiuos žodžius ir jos gyvumas, džiūgavimas, rodos, patvirtino juos, staiga kažkokia juoda mintis, iš kažkur atklydęs “ne” — ji stabteli, nutyla, tarsi su kažkuo pasitarusi, papurto galvą, kažkas trūkteli ją į save, pasiglemžia, rankos it negyvos klesteli į skreitą, veidas staiga papilkėja, akys, liovusios valiūkiškai kibirkščiuoti, žvelgia į vieną tašką, tarsi koks gerasis angelas, ką tik vedęs ją per jaukius pavasarinius laukus prie jo, į laimę, į savo namus, dingo ir ji staiga atsidūrė nykioje mirties dykvietėje. Tai tokią akimirką, guviai čiauškėjusi pažadus, ji ištaria:

— Ne, niekad negalėsime būti kartu. — O kitąsyk vėl: — Tu mane paliksi, žinau.

— Aš?! — nustebo jis.

— Taip, tu. Tu dar nieko nesupranti.

Kitą sykį vėl:

— Tu teisus, aš nemyliu tavęs ir net nežinau kodėl, — ir visa jo akyse sutavaravo.

Štai kokiomis metaforomis, hiperbolėmis jis išsakydavo savo išgyvenimus dienoraštyje, kokiais desperatiškais ar patetiškais šūktelėjimais jie prasidėdavo ir baigdavosi. Šie jos žodžiai nebeatšaukiami, kad ir ką ji man po šitų žodžių sakytų, kad ir ką priesaikautų, niekad aš į ją negalėsiu žiūrėti be rimtos abejonės, niekad neišsisklaidys jų šaltis, niekad, tarp mūsų visuomet bus trečias — baimė, netikėjimas... Tai nebepriklauso nuo manęs nė nuo jos. Tarp mūsų gyvena pabaiga, ji visur atseka, — nesvarbu, kur nukeliautume, ji išnyra taip netikėtai, ir niekad negali žinoti, iš kurios pusės ji tave užpuls, nespėji nė jos pavidalo įžvelgti, neišmanai, kaip su ja kovoti, — išeitis čia, aišku, viena: palikti šitą moterį, vargšė, ji ir pati man perša tokią mintį, bet tada aš pasielgčiau išdavikiškai, palikčiau ją tai... šmėklai, nes ji pati kartais prašo užtarimo, bijo pati savęs, ji tokia nelaiminga, man gaila...

Čia kaip tose pasakose apie užkeiktąsias mergeles, karalaites — iš piktųjų burtų jas gali išvaduoti tik beatodairiška meilė, pasišventimas, drąsusis karžygys ar tas, kuris pats susijęs su piktosiomis galiomis, kuris įsibrauna į jų pasaulį, įspėjęs burtažodį. O ji kaip tose rytų legendose — nuostabi gražuolė, paversta slibinu, lape ar varle, ar kitokia kokia baisybe, kurioje įkalinta nuostabi siela, grožis. Kartais klausi save: kodėl nuostabiausia gėlė išauga iš purvo, mėšle, kodėl net ir tauriausias gėris būtinai turi sietis su kuo nors bjauriu?..

... Tai ne vien išoriniai peizažai, tai ir sielos būsenos... Mes sėdėjome ant ežero kranto, buvo šiltas ir ramus vakaras, po kairei vandenyje atsispindėjo aukšti miškingi krantai, o po dešinei ilsėjosi ant vandens palinkusio žilvičio šešėlis; po tuo žilvičiu ant pajuodusio lentų tiltelio moteris skalbė žlugtą, ir vakarėjančio ežero rimtį kartais sudrumsdavo jos kultuvės garsas, atsikartojantis čia nuo netoliese stovinčios pirtelės, čia nuo skardžio.

[10]

— Viskas čia apleista, sena, — pasakė ji, žiūrėdama į molio skardį. — Kažkokia netikra ši ramybė, brr... — pasipurtė ir apsigobė mano švarkeliu, — net šaltis krečia, ta žvyruota atabrada, viksvos, kaip jos šnara, ta šviesa, ir čia pat gelmė... ta augmenija, žuvys, taip tyliai jos plaukioja, lyg ko ieškodamos, kažką tyrinėdamos, lyg jas kas būtų išgąsdinęs...

Staiga plasnodama iš viksvų išniro antis ir, liesdama vandenį, nuskrido į kitą, miškingesnį krantą.

— Tai va, ką aš tau pasakysiu: vasaras maža praleisdavau pas močiutę kaime, ji gyveno prie ežero, kiek jo krantuose būdavo žemuogių, aviečių, bet prieiti bijodavau, ypač kur krantas statesnis, atrodydavo, įtrauks kas į vandenį — o kas, nežinau... Man kartais taip ir dabar atrodo: štai ta gelmė, tie augalai, tas rąstas, va ten dar kažkoks kaulas, eikime iš čia... — Ir staiga patikliai prisiglaudė: — Aš gera, bet mane reikia saugoti.

— Nuo ko?

— Šito tu niekada nesuprasi, — ir įsižiūrėjo į smulkiomis bangelėmis ribuliuojantį ežerą.

Naktį mes praleidome to kaimo daržinėje, ji glaudėsi prie manęs, tarsi slėpdamasi nuo kažko pikto, vis žadino, kuždėjo:

— Juozai, tu miegi! Ten kažkas vaikšto, girdi, nemiegok.

— Arklys, — nuraminau, žiūrėdamas į aukštas, tolimas, šaltas žvaigždes, spindinčias stogo kiaurymėje.

Visą naktį mačiau tas žvaigždes, girdėjau, kaip šiene krebžda pelės, girdėjau klykaujant paežerėje paukščius, rėgėjau, kaip ten sklaidosi rūkas, kaip užteka ir įsigali aušra; kiek prašvitus, išėjau meškerioti. Valtis, supama bangų, jų šliukščiojimas ir murmėjimas šonuose, karštis, plikinantis odą, spinduliai, vėsus vandens alsavimas, išgriebta lelija, apkandžioti žiedlapiai, vėjuoti krūmai; žolė, apgaubianti, traukianti savęsp, jos pirštų atplėšta žilvičio žievė, peteliškės, varpučiai, žiedai virš dirvonėlio, besilydantis oras, kalnais nuvilnijantis rugių baltumas, pustyklės garsas ir jos:

— Ar tu mane myli, sakyk? Labai, labai reikia mane mylėti.

Į šiuos ir kitus žodžius įsikirsdavo kažkas iš išorės, vėjo gūsis, labai labai baltas dangus, labai karšta saulė, bangos, bet jau tuomet, pirmąją pažinties vasarą, jis trupučiuką bodėjosi ta meile, suko akis į laukus, į ežero plotus, jam staiga tapdavo svarbu, kur tas laumžirgis tūps, o kas ten, ten, — jau tada jis nesąmoningai traukėsi nuo jos, bėgo mintimis šalin...

Ištvinusi šiltomis ūkanomis, ta meilė atvėrė rudeninių peizažų grožį, jam rodėsi, kad tik su ja jis tą grožį gali pajusti, patirti, jos netekus, išsisklaidys kerai, ji kvietė lapkričio rūke ūkiančių laivų sirenomis, garmėjo nirtulingomis bangomis (porą vasarų jie praleido pajūry); ji nutvieksdavo dangų nesveiku raudoniu, sužaižaruodavo debesų erčiose, juoda skraiste apsigobusi, lydima klykaujančių virš galvos paukščių. Jis slinko vėjo pustomomis kopomis, sėdėjo už tuščių, pigiu vynu aplaistytų staliukų, žiūrėjo į pintą supamąją kėdę, nuo kurios ką tik kažkas pasikėlė, žvelgė į apelsino žievę lėkštutėje, į stambią, išsprogusiomis venomis jūrininko ranką, apglėbusią smaugtą jaunutės mergaitės liemenį, girdėjo, kaip žaibų čaižomoje tvankumoje geidulingai atsidūsėdama vartosi jūra, seną, silkėmis pašvinkusį uostą skandindama druskingoj migloj, girdėjo tarsi iš milžiniškų aortų prapliumpant lietų, matė, kaip aukštame viešbučio lange užtraukiamos užuolaidėlės, žiūrėjo į tuščią lova, į jos kūną, krūpčiojantį nuo verksmo, stoviniavo pašvinkusiose tarpuvartėse, delsė — visa sveiko proto logika reikalavo: paliki, išsižadėk, užmiršk; kaip skrupulingas buhalteris jis tūkstančius kartų perskaitinėdavo visus jos variantus, perkratydavo visas tikimybes ir gaudavo vis tą patį atsakymą, su kuriuo jo esybė nepajėgė sutikti. Maištavo, tūžo ant savęs ir jos, niekino save, net ėmė savimi bodėtis.

Kartais, kai diena būdavo žvarbi, vėjuota, rudeniška, traukdavo prie senų įtvirtinimų storomis betono sienomis — išsprogdintų tunelių, žiojėjančių ambrazūrų, sunkių iš smėlio kyšančių betono luitų, užsiglausdavo kur už sienos; šitas nykus nuolaužų vaizdas tarsi papildė jo vidinę dramą — angose ūkčiojantis vėjas smėliu žarstė išdraskytas nuolaužas, niūrias, rūsčias, didingas, nesunaikinamas, iš tvirto, neįkertamo betono — kažkas ir jame buvo šitaip neįkertama, neišgriaunama, nors jau išsprogdinta, išdaužyta, bet dar ilgai styros, žvilgės po krušos, žvelgs į nirtulingai siaučiančią jūrą, klykaus vieniša žuvėdra, plazdės juoda vėliava virš ištvinusio pliažo...

Karštomis dienomis įsikurdavo prie laivo aprūdijusiu deniu, jį kitados išmetė audra — čia nuolat zujo vaikiščiai, sukaliodavosi kokie vieniši smalsuoliai. Apleista, vangu, alsu arba, priešingai, audringa, žvarbu, nirtulinga — štai tų metų jo meilės fonas, būsenų kaita, o tai, kas sustingo, nejuda, prašyte prašosi išjudinama arba stūkso, įstringa kaip kažkas, ką reikia pašalinti; nepraeidavo pro juodą gleivėtą rąstą, bangų išmestą į krantą, nepažiūrėjęs, nepaspyręs, pro vaikus, rankiojančius po audros gintarėlius, pro gličias medūzas, plekšnes, meškeriotojų daužomas ant tilto, bet vis dar gyvas, spurdančias...

Jis rašė: ...šit regiu ją scenos užkulisių prieblandoj besiaunančią apzulintus balerinos batelius, apsitempusią sportiniu triko, regiu tarp suplyšusių dekoracijų, grimo kambarėlyje priešais veidrodį, atmušantį pilkšvą prieblandą, — kaip skrupulingai ji dažosi... atmesdama ant viršugalvio plaukus, apnuogindama kaklą, pečius; tavo rankos kaip ledas, palauk, sako neatitraukdama akių nuo veidrodžio; šit ji su glotniai kūną aptempusia materija slysta tarsi žaltys, rangosi it gyvatė aplink partnerio kūną, rankos apkabina jo kojas, meldžia, ant pirštų galų ji lekia per sceną, dengdamasi nuo plykčiojančių žaibų, slepiasi ežero nendryne; balta ir miela kaip vizija moja iš gelbėtojo valties, blaškosi, aimanuoja. Dieve, ką aš padariau, kur dabar mano mylimasis, aš bloga moteris, nusidėjėlė, nieko aš nebenoriu — prašau, kad žaibas mane nutrenktų, kad vėjas, plėšiantis skraistę ir apnuoginantis mano kūną, apnuogintų širdį ir sielą; dievas mato, ji nekalta, ji kupina meilės, ji ištikima jam kaip ir anksčiau, bet argi jis bepatikės, nutremtas į siaubingų pamėklių pasaulį?! — klykė jos rankos, drabužiai, akys...

Ji atėjo iš salės plieskiančiais sietynais; naujametinių kaukių baliuje, pažų lydima, norėjo su juo, tokiu nedrąsiu, nepasitikinčiu, pažaisti, įsitikinti, ar dar turi galios jos kerai. Plykčiojant šviesoms, pasakė:

— O man tu patinki. — Ji elgėsi taip, lyg visi čia būtų jos valioje, ji buvo ne iš tų, kurios pasirenkamos, o kuri pati renkasi. — Žiūrėk, jeigu tu man kuo nors neįtiksi!.. — valiūgiškai juokdamasi, pagrasė pirštu, ir visa tai tarsi plaukė iš muzikos, iš gundomai šokyje vilnijančio jos plastiško ir stangraus kūno, iš plykčiojančios šviesos, muzikos... Ji vilkėjo tokiu kostiumu, tarsi būtų išplaukusi iš kokių žalsvų vandenų. — Tu toks ypatingas, tu... — kažkodėl nusijuokė, — tokio aš dar nebuvau sutikusi. — Ir jis išvydo visą savo gyvenimo menkystę, skurdą... — O žinai, tu įdomus, tu man patinki. Labai.

O muzika vis netyla, jos švelnus ir valdingas ritmas jau reiškė savo teises, nešė tolyn, iš čia, ir jis sau pačiam nelauktai įsijautęs papildydavo, užbaigdavo jos kūno judesius, susiliedavo su ja, jos susijaudinimas ir virpulys tarsi persiduodavo jam; ji pagaudavo ritmą, tempą, judesiu išryškindavo kokį vingrų muzikinį motyvą, paversdavo jį daug žadančiu, apčiuopiamu, jis vilnijo jos kūno linijomis, žybčiojo iš akių, jis prašyte prašėsi rutuliojamas, vystomas toliau, tuo pačiu tarsi sprūdo, šiugždėjo jos drabužiuose kaip geismo, kaip nepaliesto kūno paslaptis, jis kiek atšlijo išgirdęs:

— O su tavimi nieko... gera šokti, tu pagauni, jauti ritmą.

Tik tai, pagalvojo jis. Tarp jų atsidūrė sarkastiška kaukė su iškelta taure — kretintis, plonais linkstančiais keliais senis: “Išgerk”. Iš grasios, bauginančios kaukės kiaurymių žvelgė įdėmios, daug žinančios akys — net muzika trumpam pritilo, visi tarsi grįžtelėjo į juos... Kita kaukė, šalta, pernelyg taisyklingų ir išdidžių pagyvenusio vyriškio bruožų, pasilenkė prie jos kaklo, ir jis pamatė, kaip ji instinktyviai glustelėjo, kaip saldus virpulys perbėgo jos kūnu, ir ką čia bereiškė jos šūkaliojimai: pasitrauk. Kaukė atsidurdavo čia vienoje pusėje, čia kitoje, ji nustelbė, užgožė jį, vaipėsi, triumfavo, ir staiga:

— Ak, užteks. Nebegaliu, pavargau, eime, pasėdėsime ant sofos. — Ir nusiplėšė peruką. — Tu tik dabar pamatei, kad aš su peruku. Cha cha.

— Nieko sau, — pasakė tas vyriškis.

Kerai išsisklaidė (o gal jam visa tai tik pasivaideno?), ir poros sukosi lėtai, vangiai raibuliuojant šešėliams ir šviesai. Pasekęs jos žvilgsnį, jis pamatė plačiapetį vyriškį elegantišku kostiumu, gražiai apskustą jo sprandą (“Pagaliau jis nusiplėšė kaukę’, — daugiaprasmiškai pratarė ji), grakščią, patiklią ant to vyriškio peties uždėtą merginos ranką; — kažkodėl jam pasirodė, kad tas vyriškis nugara jaučia Stelą, jos žvilgsnį.

Staiga ji pakilo, priėjo prie tos poros; suplojo keletą kartų:

— Gal jau užteks, — pratarė apmaudingai tam vyriškiui; dabar jis vėl buvo su kauke — koks veidas po ja slėpėsi, koks balsas sklido iš tos negyvos burnos, ką sakė? Tirpstanti, jam atsidavusi, ji atšlydama kuždėjo: “Nežinau... gerai, bet palauk, pagalvok, eik”, — tik jau ne savo lūpomis, ne savo valia — ją valdė kita, stipri, pragaištinga; su slaptu skausmu ji žvilgtelėjo pro to vyriškio petį į jį — sėdėjo atsisagstęs ką tik nusipirktą kostiumą, atsišliejęs į sofos atkaltę, užkėlęs koją ant kojos, tačiau, pastebėjęs, kokie prasti jo batai, palyginęs su kitų čia esančių, nukėlė koją.

Prie jo prisėdo boksininkas putlia, keturis kartus suknežinta nosimi — jis ir atvedė čia Juozą: ten susirinksią artistiškiausios natūros, dailininkai, aktoriai, vyrukai — oho. Aš tave supažindinsiu su tokia Stela, och, mergužėlė, oho, ji duktė... — ir jis pasakė žmogaus pavardę, kurią tūkstančius kartų girdėjo Užpelkiuose iš savo tėvo, dėdės Konstanto, Vizgirdos lūpų, — su kokia baiminga pagarba ji ten buvo tariama, kuris užpelkietis ja negąsdino savo priešų, negrūmojo ja... Ir štai tas žmogus čia pat, už sienos, jis, Juozas Daukintis, vieši jo namuose. Bet argi tai namai? Rūmai, pasakų pilis, jos kuorai brėžės, kai jis dar gyveno Užpelkiuose, kurgi jis pagaliau taip veržėsi, jeigu ne į juos? Ir štai jis čia, jis ką tik laikė glėbyje jo dukrą, ji žvilgčiojo į jį, šokdama su kitu, čia jo vieta, čia jo išsigelbėjimas, jo namai. Ir jis vėl susinėrė ant krūtinės rankas, užsikėlė koją ant kojos, žvelgė į ją atšiauriai, iš padilbų.

— Einam iš čia, užteks, ko tu į ją taip žiūri... Ji...

— Eik, jeigu nori — aš pasilieku, — atsakė savo draugui.

Pagaliau jis pateks tarp tikrų žmonių, kurie šį tą gali, supranta, nesiskeryčioja tuščiai kaip jo tėvas, kaip daugelis, kuriuos buvo sutikęs... Nė nepajuto, kaip atsidūrė prie bufetėlio, išgėrė porą taurių šampano ir išsitiesė fotely tarsi jau dabar čia būtų šeimininkas, o jie svečiai...

Vėliau, kai ji už ką nors jam priekaištaus: “Kaip tu drįsai?! Kaip tu gali? Kas tau leido? Tu visiškai suįžūlėjai! Kas tu man — tėvas?” — jis ironiškai šyptels, kažkodėl prisimindamas tą pirmą viešnagės jos namuose vakarą, fotelį, afrodičių statulas už nugaros, svyrančias nuo lubų vynuogių kekes, granatus, suknių šlamėjimą, prakaito prigėrusį orą, kai jis vienas, atokus palaimingai snūduriavo fotelyje... “Kur jo paltas, — staiga išgirdo per miegą. — Skrybėlė? Nusilesė visiškai. — Priešais išvydo iš apmaudo išblyškusį Stelos veidą, išgąstingas akis, ji stovėjo, įsikibusi tam vyriškiui į parankę, blausioje ryto šviesoje kambarys buvo nejaukus, prirūkytas, drėgnas, staliukai išvartyti, prilaistyta gėrimų, koktus nikotino dvokas, popiergaliai, visa tarsi sapnas. — Taip prisilakti, — pasakė ji. — Tu čia jį pasikvietei?” — “Pirmąsyk matau. Gal Albertas...” — “A...”

Jis nė pats nepajuto, — šneka, tarsi jo nė nebūtų, — kaip atsistojo, nusilenkė nepaprastai elegantiškai, lyg seniai čia jam paskirta garbingiausia vieta. “Aš to vertas. To vertas, — tvirtino balsas viduj. — Vėliau ar anksčiau būsiu vertas, jie pamatys, pasiges, būtinai pasiges!” — uždėjo jiems ant pečių rankas, pasižiūrėjo į vieną, į kitą.

— Užteks, ponai, esu jums dėkingas, — nusilenkė ir pasuko prie baltų plačiai atsiveriančių durų, išraižytų įmantriais bareljefais, ir tarsi suplevėsavo surduto skvernai — vienoje rankoje jis laikė aukštą katiliuką kietu bryliumi, kitoje — baltas pirštines, praėjo pro koridoriuje ir laiptuose stovinčius tarnus žvilgančiomis livrėjomis, o atsidūręs kieme, dar apsižvalgė, tarsi ieškotų laukiančios karietos. Į kokios komedijos ar dramos personažą jis persikūnijo, kam metė iššūkį, ką iššauks ar jau iššaukė į dvikovą, nė pats nežinojo, tik girdėjo, kaip kažkas ragina jį: dabar tik pirmyn, dabar... Klampodamas per patižusį sniegą, slidinėdamas ant ledo, jautė, koks atsainus jo smakras, kaip snaigės kapoja, vėsina jo profilį, jautė kažkieno susižavėjusį žvilgsnį. “Pradvintes, gospoda, pradvintes!” — šūktelėjo kažkas iš alkoholinių gėrimų tarpuvartės, šūktelėjo išdidžiai, įsakmiai, jo balsu. “Taip, taip, pradvintes”, — pridūrė jis.

Tačiau kitą dieną — net telefono būdelės stiklai aprasojo, net juodos ragelio grotelės — su tokia baime, nebesitikėdamas nieko gero, jis susuko jos telefono numerį (aišku, šalčiu nutvilkys jos balsas, kvaily, kam skambini, kvaily! — protestavo kažkas viduje, ji nė neprisimena, neatpažins) ir staiga apstulbo:

— A, čia tu... o kaipgi... prisimenu, prisimenu, — suskambo jos balsas, minkštas, moteriškas, jautrus. — Tu tokį malonų padarei įspūdį, paskui mane visi klausinėjo, iš kur jis, o aš nežinau, iš kur, ką aš jiems pasakysiu. Ką? Pamiršai pirštines? Kepurę? — nusijuokė ji. — Koks tu dar paikas... Na, žinoma... užeik, jeigu nori... — ne pasakė, o susirangė jam ant kelių, apsivijo rankomis kaklą kuždėdama: — Tu toks mielas... Na, kas tau, kas gi tave nuskriaudė, branguti?

Ji iš tikrųjų kartais taip su juo elgdavosi vėliau — lyg su mažu, jos globos bei užtarimo reikalaujančiu vaiku, ir tai jam patiko, tokie žodžiai, kurių lengvabūdiškumą ir paikumą perprato vėliau, liudijo jos širdies gerumą, meilę, atsidavimą, žadino geismą, ji pati buvo tarsi bučiniai, ir tik vėliau jis pamatė, kad tai įprastinis, gana neišradingas jos koketavimas.

Šitaip prasidėjo jo meilė. Artinosi pavasaris, ir skaidrias, speiguotas miesto apylinkių platumas, regimas pro aprasojusius cecho langus, vis dažniau užliedavo šilti, viltingi spinduliai, šen ten apnuoginantys dirvono lopelį, ir buvo akimirkų, kai kovo dangus padvelkdavo gyvastingu vaiskumu, ir pumpurai tarsi suspurdėdavo, stiepdamiesi į jį, paupiais lėkė sausas, džiovinantis vėjas, krėtė žirginių dulkeles, suspindėdavo ištvinusio vandens užuolankėlėje, ir iš vandens jau kaišiojo galvas, varlės, vėjas plėšė nuo beržo tošį, vėjas glusčiojo prie kalvų aptakumų, siaustė, rijo, gėrė pajuodusį sniegą ir vėlei lėkė tolyn; jame pavasarinis stichijos skausmas, žibučių nuokalnės, iš pūstančių kamienų sprogstančios šakos, dar gležni išgeltę daigai — visa, kas norėjo užgimti, vešėti, rodės, šaukėsi to saulėtojo vėjo...

Po alsios troškulio vasaros, po speiguotos, kraują stingdančios žiemos — jis tebedirbo fabrike, o vakarais mokėsi institute — gatves užtvindė tirštas ir drėgnas rūkas. Pavakariais, skubėdamas pro žuvimi dvokiančias parduotuves, pro tarpuvartes, šiugždančioje, šlamančioje, iš darbo skubančioje minioje, sutekančioje į rūsius, tarpuvartes, parduotuves, aikštes, išmetamas jos ir vėl įtraukiamas, jis girdėdavo, kaip netoliese šniokščia, putoja, neša ledus ir tikroji upė, čia susiliedama su gatvės šiugždesiu, čia atsiskirdama, tarsi tuo pačiu metu, be tiesioginio veiksmo, vyktų dar ir kitas; tai to kito veiksmo detalės, personažai šmėstelėdavo šen ten: nesveikai blyškus merginos veidas rausvoje neono šviesoje kokiam nykiam gatvės kampe, prie aplūžusio namo, alkanas, kviečiantis nelaimingos, beviltiškai sugedusios būtybės žvilgsnis, skundas, viltis, pastanga kažką prisiminti (šitokia melaginga rodėsi jam ir jo Stela), bet brutali, į pakalnę garmanti minia neleisdavo stabtelti... Niūri betono krantinė, šviesa storo mūro langely, venerinės ligoninės sienos, apytamsiai, apleisti skersgatviai — pro visa tai jis skubėdavo iš fabriko į institutą, kad galėtų palydėti ją namo, gal dar užsuks į tą valgyklėlę, pasėdės pusvalandį prie prasto vyno stiklo, žvilgčiodamas, kaip didžiulėje virtuvėje sukasi sveikos storaklubės virėjos, kaip čirškina kepsnius, kaip pleška plačioje krosnyje ugnis, kaip iš to rūko įžengia lankytojai — pamėkliški, girti, pernelyg garsiai trepsintys, šūkaliojantys toms virėjoms... Skausmas ir neviltis jį ginė į atokiausius kampelius, o dažniausiai į niūrų, seną miesto kvartalą, kur juos apgaubdavo aštuoniolikto amžiaus rūkai ir garsai.

[11]

... Paskaitos jau būdavo bepasibaigiančios, ir, eidamas koridoriais, jis girdėdavo už rauplėtų auditorijos durų išeiti besirengiančių dėstytojų balsus. Studentai, laikantys sesijas, koliokviumus, įskaitas, skubantys, bruzdantys, kampuose skaitantys užrašus... Tada, kai dar nebuvo studentas ir degė pasiryžimu ateiti čia, iššniukštinėti visa — ką gi jie ten taip skaito, — jam nebuvo nieko baisiau, kaip likti nuošaly, atstumtam, matyti, kad jie kažkur skuba, ko nors nesuprasti, nedalyvauti svarbiausiuose dalykuose bei įvykiuose, apie kuriuos jis žino iš laikraščių... Tik iš čia, buvo įsitikinęs, išeina žmonės, kurie šį tą reiškia gyvenime.

Stovėdamas tamsiame kampe ir jausdamas, kaip dega aštriu šepetėliu nutrintos rankos, — kad ir kiek trindavo, tepalo ruoželiai vis vien buvo ryškūs, — jis žiūrėdavo į studentus stebėdamasis: kokie jie draugiški, mandagūs, malonūs, štai šitie du vyrukai, skaitantys tą patį vadovėlį, vaikštinėjantys po koridorių ir kažką išmaningai besiaiškinantys. Kas tai per žodžiai: lotyniški, graikiški, yvum, yvum... — tegirdi jis, visas pasiduodamas link jų, įsitikinęs, kad, nesupratus šios formulės, dėsnio, kurį jie aiškina, ar žodžio galūnės, raidės, tiesiog neįmanoma gyventi...

Bet štai atsiveria auditorijos durys, ir išvirsta dar vienas būrys, kažkam moja siaurutė ranka — ne, tai ne ji, tačiau prieš tai jau spėjo nutvilkinti kažkokios merginos rausva bliuzelė... Toj margoj, knibždančioj minioj, virstančioj pro duris, tiek garsų, spalvų, gestų, kad tik spėk... tas visas triukšmas tiesiog griūva ant jo, ir vis dėlto kone antgamtišku būdu jis sugauna vieną charakteringą gestą, tartį, šūktelėjimą — ji! — ta masė akimirką tarsi sustingsta, — ne, ne ji, — vėl sujuda pro plikagalvio dėstytojo pečius, tarsi kokia uola, kuri pamėkliškai užtvenkia jai kelią, vėl sujuda, tiesia į jį rankas, ne, viena ranka su iškeltais užrašais ar vadovėliu jam turi mostelti, užlieti džiugiu šūktelėjimu, pakviesti iš tamsaus kampo, siūbtelti su ta mase į jį, ir visa staiga prasiskirs, subyrės į atskirus, beprasmiškai nuplasnojančius gabalėlius, neteks gyvybės, nes kol kas bet kuri iš jo pažįstamų gali būti ji, prie bet kurios iš jų puldinėja jo jausmai ir viltys, skuba ją surasti, išplėšti iš tos maišaties, pasisavinti, apgaubti savim. Pagaliau! Plyksteli kaip šviesa, kaip švelnumo gūsis, ir visi jo jausmai puola ten, prie tos šviesios dėmės, į tą juoką, trykštantį, spindulingą, tokį kerintį, gaivų — šitaip kitados juokdavosi Nijolė.

— Ak, tu! — dar kažką sako draugėm, atsiverčia vadovėlį, aiškina, — argi jie nebuvo susitarę, argi nežino, kad jis čia, nė nežvilgteli į jo pusę (gėdijasi manęs!) ir nueina už kampo; gniaužydamas kepurę ar kramtydamas nagus, jis žiūri į prietemoj šviečiantį kiemą — visi krinka, išsiskirsto po vieną, po du, būreliais; puola prie kito lango — matys, jeigu pro anuos vartus išeis; štai ir koridoriai ištuštėjo, a, ji ten dar tebesikalba. — Gerai, — sako pabrėžtai žvaliu šaltu balsu. — Tai iki rytdienos, ten pat...

Nejaugi dar paskirs kokį pasimatymą, pagalvojo, ir tas sulinkęs kiemo berželis tarsi šmėsteli kokioj mėnesienoj, toks apledėjęs, ir jis nė nebegrįžteli, kai ji praeina.

— Čia tu? — Ką ji dar pasakys? — O aš maniau, kad išėjai... Nereikėjo laukti... Na, ko tu tyli?

Visa griūva, kerai išsisklaido bemat, senė atsikišusia nosimi šlavinėja, šlaksto koridoriaus grindis, kur ką tik buvo ištiestas gėlėtas kilimas... apskuręs vaikiščias išgūrina iš auditorijos su didžiuliu apiplyšusiu gaubliu, lenta primarginta formulių, kažko klausia fizikos mokytojas, bakelis vandens su grandine prirakintu puoduku... — ir čia jam visa užginta, jis atliekamas, vejamas, stovi tarsi pamėklė, šildosi prie radiatoriaus rankas, žiūri į kiemą.

— Tu toks... nesuprantu, — sako ji, — kas gi yra? Na, nespėju, na, atleisk, bet jeigu tu manai, kad aš pulsiu tau ant kaklo... Nenori palaukt, nelauk. Niekas neprašo. Atsirado mat... — Ir po pauzės, kai jie jau eina gatvėmis, įsikabindama parankėn: — Ko tu, ko? — purto. Bet argi tokiais negrabiais žodžiais ištirpdysi, panaikinsi tai, kas įstrigo galugerklėj, iškreipė jo veidą, kas dabar kaip tos sienos, rūkas slegia, graužia, įsikerta žvilgsnyje, mintyje, žodyje, juoke ir stingdo, gesina. — O gal į kavinę užeikim?

— Užeikim, — prataria jis tarsi ne savomis lūpomis.

— O aš ir užmiršusi buvau, kad tu lauki. Leidžiuosi laiptais, rankinukas toks lengvas, galvoju, ką aš dabar pamiršau — knygą! Va kokia biblija, buvau auditorijoje pamiršusi, — šneka ji pridususi, kaisdama. — Išeinu iš auditorijos, žiūriu — tu, būčiau ir tave pamiršusi, jeigu ne ta “biblija”. — kvatojasi ji, ir tik dabar atšlijęs, pasidygėjęs jis pastebi, koks keistas, nemalonus jos įprotis primygtinai kartoti kokį neskoningą žodį, pasakymą, kažkodėl jai vienai patikusį, žadinantį kažkokius paikus, savotiškus jausmus, žeidžiantį pašnekovo klausą bei skonį, kartoti aklai, nejaučiant arba nepaisant pašnekovo protesto, pasidygėjimo.

Kartą jis atėjo į institutą, kai auditorijos jau buvo ištuštėjusios. Ketino sukti prie durų, bet staiga tamsaus koridoriaus gale, kur laiptai į pusrūsį, — ten, tarp senų dekoracijų, stovėjo sena sofa, keletas fotelių, — kažkas bilstelėjo, ir jis išgirdo: “Pasitrauk, tik ne čia, ne, ne, nereikia”, — tai buvo besipriešinančios, bet jau atsiduodančios moters balsas... Šitaip tame pusrūsyje vėlyvą vakarą ji atšlijo į tas dekoracijas, ant sofos. Bet kieno rankos plėšė jos bliuzelę, bučiavo krūtis, laikė liemenį?.. “Tik ne čia... Ne, ne, nereikia”, — girdėjo jis ir matė, kaip ji svyra, matė plačią pliktelėjusio vyriškio nugarą — ar tik ne su tuo dėstytoju, pagalvojo, prisimindamas, kaip kartą ji pasakė: “Tikras arklys. Aš kartą stovėjau va šitaip, tai jis man... po bliuzele... kiša ranką, vos susilaikiau neskėlus antausio”.

Link to pusrūsio, kur vis dar kažkas šiugždeno, bildėjo — “...ne, ne, nereikia”, — šliaužė, sėlino gatvės žibintų šviesa, ir jis tarsi pamatė jos akis; keista — tos akys ir dabar buvo didelės, tyros, žiūrinčios į tą šviesą, jaučiančios, besiklausančios, — tuo metu, kai visą jos kūną, visą būtybę siaubė, purtė beribis geismas — tokia ji būdavo šiomis akimirkomis: siaubiama, niokojama, alinama, nukaršusio senio glėby nepaliesta to gyvuliškumo, nekalta ir švari, kone prievartaujama, — argi tas senis negąsdina nepasirašysiąs įskaitos, jeigu... neisianti su juo į restoraną, jeigu... Ji žiūrėjo pro langą į besileidžiančias snaiges, visas jos regos laukas buvo pilnas baltų šiugždančių snaigių, buvo pilnas minties apie jį: nepaliečiama, nesupurtoma to senio, ji žiūrėjo į snaiges (“O tėvas norėtų, kad aš už jo ištekėčiau”) kaip už nemylimo išleista nuotaka, tegalvojanti apie išsirinktąjį, — tik su juo, su juo mintyse, kas akimirką, kiekvienam atodūsy, širdies tvinksny, ir tas senis virto kažkokiu gauruotu dvikoju padaru, kuris maurodamas badė sienas, o ji... ji bėgo prie jo per tas sienas, tiesė į jį rankas, puolė jam į glėbį, pravirko suaimanuodama: “Matei, kas būtų atsitikę... kaip tu leidai, jis ne žmogus — gyvulys. Bėkim!” — riktelėjo ji staiga, bet jau buvo po laiko. Perskirdamas juos, pralėkė tas padaras, palenkęs ragus, riaumojantis, jis atbloškė jį prie beržo, vėl puolė, tačiau dabar tą medį — į jį ir smigo ragai, ir vis dar tebesileido snaigės, visa apklodamos balta nekaltybe ir gedulu, — šitokiais sapno vaizdais plėtojosi jo neviltis ir skausmas.

Per baltus, gurgždančius sniego vėpūtiniu?, stumdomas vėjo, tarpuvartėse pamėkliškai stūgaujant pūgai, grįžo namo, nužvelgė savo skurdų būstą, knygas ant apšiurusio staliuko, bokso pirštines, espanderį — visa jam pasirodė taip vargana, nebereikalinga: ir tos artisčių, aktorių, rašytojų nuotraukos, kuriomis buvo išsiklijavęs sienas, ir arbatinukas, kuriame jai išvirdavo kavos, puodeliai, sofa. Kurį laiką sėdėjo palenkęs galvą, laukė — gal ji atbėgs, įsiverš su ta pūga, užsipuls: kodėl tu neatėjai, kur tu buvai, kaip tu drįsai? — panašiai buvo užsipuolusi ne kartą.

Jis ne išsyk pakirdo iš sapno, žvilgtelėjo pro langą: kaip ir tikėjosi, ten švietė mėnulis, ir miesto apylinkių kalvos, apklotos sniegu, vienišas berželis po kairei tarsi pasiglemžė, sutraukė savin visą to sapno realybę, kuri retomis užmaršties akimirkomis trauks jo akis, stabdys žingsnius — ypač tas kreivas, žvilgančiu sniegu aplipęs berželis, tarsi jame būtų įsikūnijusi jos siela, jos tyrumas, niekieno neįspėtas, neapgintas, apšmeižtas, nelauktai sumaitotas.

Užtat kitą dieną — vis dar nieko jai nesakydamas — kokiomis akimis jis stebės jos paikus lengvabūdiškus gestus, žiūrės į veidą, ieškodamas pragaištingų ir išdavikiškų pėdsakų paakiuose, kaip smigs į ją lėtas, gerai apgalvotas klausimas: “Kodėl nepalaukei?” Įbesdamas staiga reiklų ir griežtą žvilgsnį jai į akis, su kokiu piktu mėgavimusi stebės, kaip ji ginasi priremta, kaip spurda, blaškosi, puola šen ten, vis dar vildamasi išsprukti, ne, jis ne toks, jo neapmaus, jis išsiaiškins, bent jau čia — nepaprastame akylume, įžvalgume, įsakmiame balse, žvilgsny, nuo kurio ji apmiršta, glaudžiasi prie tų dekoracijų — jo išdidumas, jėga, pasididžiavimas; iš to budraus gąsdinančio įžvalgumo jis suręs tvirtovę, čia jo atrama, triumfas, revanšas. Dabar viena — sugauti ją nusikaltimo vietoje, prismeigti prie gėdos stulpo, galvojo jis, kurį iškels prieš ją — virpančią, persmelktą baimės, siaubo, besiglaudžiančią prie sienos — kaip didžiausią trofėjų, vėliavą. “O čia kas?!” — suriks taip, kad ji numirs iš siaubo, ir tai bus triumfas, jis vėl atgaus save. Beje, jokio akivaizdaus, nepaneigiamo įrodymo neturėjo, o tas kuždesys — jis ir pats dabar nelabai betikėjo, kad ten buvo ji nors ji, jos veidas tiesiog dvelkė nuodėme. Nuo šiol jis bus budrus, nuo šiol tegalės žiūrėti į ją su slaptu įtarumu, pasibaisėjimu, bet iki galutinio nuosprendžio dar buvo toli. Jeigu jo jinai bijo, kažką slepia, vadinasi, jis dar priklauso nuo jos, jis dar ne visa prarado, jis dar gali kovoti, ir vienintelė jo pergalė, ženklai: tai dažnų išdavysčių pėdsakai, kuriuos ji slepia kaip įmanydama, neigia, meluoja; slėpimas, melas, išsisukinėjimas — štai kas jį dar gydė, palaikė, beje, — sąmoningai jis to nesuvokė, — siejo su ja, teikė vilties: užtenka tik viską susisteminti, padaryti išvadą, pasekti, ir jis pataikys į priešų buveinę, susidoros su jais, galbūt net susigrąžins, atsikovos ją visam laikui.

Po keleto mėnesių, kai jis vėl tapo patiklesnis, švelnesnis, primiršo aną vakarą, sukrėtė naujas smūgis.

Ji pasakė eisianti į skaityklą.

— Ne, ne, nelauk, aš būsiu ilgai, kol uždarys, žinai, sesija. Ne, paskui dar užsuksiu pas draugę. Ji dirba čia, institute, laborante. Ne, mes kartu eisime... ji manęs prašė... Ne, negaliu... niekaip, — spyrėsi, čia paliesdama jį rankomis, čia vėl jas atitraukdama, buvo neįprastai pagyvėjusi, pagauta skubaus nekantravimo. Jis tylėjo, žvelgė į ją, jis jau žinojo: dabar reikia vienąkart įsitikinti, kuo ji vis užsiėmusi, kurgi vis skuba, kaip čia yra, kad jo žodžių nė negirdi — atlekia, pasirodo ir vėl dingsta.

Jis stovėjo koridoriuje prie lango, kai ji, įsikibusi kažkokiam vyriškiui į parankę, išėjo į kiemą, niekad nebuvo matęs jos tokios guvios, negirdėjo taip kvatojančios, kaip ji nusikvatojo kieme. Ir staiga keistas dalykas — galbūt kalbama buvo apie jį — jie abu grįžtelėjo į langą, už kurio jis slėpėsi, ir turėjo pamatyti jo platų, sarkastiškai išsišiepusį veidą...

Ėjo jie sparčiai, matyt, turėdami aiškų tikslą, ir jis vilkosi iš paskos, glaustėsi už medžių, stabčiojo už kampų.

Štai čia į juodą šito namo kiaurymę jie įėjo, ir netrukus, kai jis stovėjo erdviame kieme po šerkšnotu gluosniu, penktame aukšte užsidegė šviesa, kažkieno ranka užtraukė užuolaidas, o po kiek laiko šviesa užgeso, vėl užsidegė, ir buvo rytas, dylanti mėnulio skiautė, traukinių ūkčiojimas toli stotyje, stulpais kylantys kaminų dūmai, šerkšnas, žvarbi, speiguota žara, troleibusai užšalusiais langais, atsidarančių durų girgždesys, sniego gurgždėjimas po kojomis, saulė — raudona, milžiniška, duži, svilinanti speigu ir deginanti, užšalusi vandens stiklinė ant jo stalo, — nusviedęs batus, jis krito į lovą kaip pakirstas; viskas, — pasakė nuo sienos iš portreto žiūrinčiam Hemingvėjui, bet šis, tvirtas, barzdotas, vis dar tebežvelgė net prisimerkęs, su pašaipiu liūdesiu, ir jis paleido į jį užšalusią stiklinę.

Kai pakirdo, krosnyje visu karščiu liepsnojo ugnis — net šeimininkė nusprendė, kad jis serga, ir pasiuntė dukterį, putlią, paslaugią mergiščią, pakurti. Ji buvo inertiška, vangi, papurtusiu, šlakuotu veidu, ir jis pasisodino ją ant lovos, šnekėjo apie šį bei tą, bandė juokauti, bet jos balsas nebuvo Stelos balsas, jos krūtys, blauzdos, veidas, plaukai niekuo nepriminė Stelos — nieko ji nežinojo apie jo kančias, snūdus jos akių vangumas jį ėmė erzinti. Ji netgi moteris jam nebuvo, o kažkoks bejausmis, svetimas padaras — vidinė tuštuma, mirę jausmai, kūnas, kuriame nieko nėra slėpiningo, balsas be dvelksmo, gestas be paslapties, dvasingumo, nei minties, nei jausmų — nieko, plyna materija... kaip bešauksi gyvybę, sielą, pojūčius — niekas neatsiliepia, nevirpteli, jie užkalkėję, mirę.

Staiga jis nusigręžė į sieną. Stela, — suaimanavo. — Stela, — pro sukąstus dantis, Stela, — šis vardas sunkėsi per drėgno vakaro prieblandą.

— Einu palaistysiu gėlę, — pasakė mergina.

— Eik.

Stela, plazdėjo krosnyje ugnis, aižėjo fikuso lapai, Stela — kaip šaltas žvaigždės spindėjimas, šerkšnas, Stela — begėdiškai tysanti, išsikėtojusi, Ste... — aimanavo be žodžių, net ta mergina turbūt išgirdo, nes pratarė:

— Nu chvatit, kak rebionok. Daj, ja peresteliu postel, — ir staiga nuo to garso, kuriame taip aiškiai girdėjo — globa, — pasirodo, čia irgi gyva būtybė, moteris, — viskas staiga atgijo, ir jis nugrimzdo į baltus pūkinius patalus.

— Rebionok, suščij rebionok, — kartojo ji. Ištekėjusi, išsiskyrusi, palikta, palikusi, auginanti du vaikelius, troleibuso vairuotoja, medicinos sesuo. — Čevo tolko ne byvajet v postele...

Į tą šiltą miglą iki ryto, iki aušros...

— Net, prosto... ja nemogu, ty takoj... — ir toks moteriškas staiga tapo jos balsas, juokas, krūtų putlumas, tas geidulingas murkavimas, kvatojimasis atmetant galvą, visu kūnu, kaip moka tikra moteris, o Stela — pilkutė, nyki, palyginus su ja; koks ištaigingas, prabangus, koks dvasingas šis kūnas. Štai kur tikra moteris, džiūgavo jis, po ta lėta, vangia, šalta, gerokai jau aptukusia būtybe aptikęs kitą, geidžiančią, gyvastingą, vikrią, sąmojingą, galbūt amžinai jauną, neprarandančią kerų ir žavesio.

— Nu chvatit. A to ješčio Edik pridiot ili mat, ja prosto kak v raju, prelest, a znaješ, ja chočiu pasmatret, kak ty baluješsia. Davaj, nianči majevo synočka...

Tai buvo po keleto metų, o kol kas...

Jūra! Tomis rugpjūčio dienomis ji buvo audringa, nepastovi — pasiglemžė du vaikus, broliuką ir sesutę; apsikabinusius vienas kitą juos ilgai svaidė, rideno dugnu, čia įtraukdama į gelmę, čia vėlei sviesdama atgal, kol atplėšė vieną nuo kito ir išmetė į krantą. Lietingą popietę su visais miestelio gyventojais — vaikai buvo vietinių žvejų — jis ėjo paskui du mažyčius karstus; jūra pasiglemžė vidutinio amžiaus gydytoją, su juo Juozas žaidė šachmatais, diena buvo alsi, karšta, staiga gydytojas, ilgai galvojęs, tačiau, nenusprendęs, kokią figūrą pavaryti, atsistojo ir per kopas nuėjo prie jūros. Žaisti baigė su jo sūnumi, šlakuotu berniūkščiu, kuris vaišino jį agrastais ir pats godžiai valgė, juos stebėjo gana daili ir guvi jo motina, jauniausias vaikas sėdėjo šalimais ir kastuvėliu pilstė smėlį, kurį vėjas nešė jiems į akis, ant šachmatų lentos, ant agrastų, suvyniotų į drėgną rausvai dėmėtą popierių.

— Dabar važiuok! — šūktelėjo, trindamas delnus berniūkštis, ir jo akys valiūgiškai blykstelėjo.

Pro kopų tarpą jie staiga pamatė, kad ten, žemai, prie vandens, puldinėja žmonės: priplaukė motorinė valtis, siūbteldama į krantą bangas, pasisuko, prie jos pirmas pribėgo vyriškis baltu chalatu, ir gelbėtojai iškėlė lavoną; tą pačią akimirką prie pat kranto jis išgirdo klykiant, čia pat tyvuliavo smėlynas, neperregimas gilus vanduo, o toliau švietė smėlio sekluma — toje seklumoje stovintiems žmonėms vanduo tesiekė kelius, o prie kranto dar vienas skendo. Staiga vaiko motina, kuri vyniojo iš popieriaus ką tik atsineštus ledus, stačia galva puolė prie jūros — ten nešė lavoną.

— Važiuok, — pasakė berniūkštis, jo akys vėl blykstelėjo. Motina bėgo kopomis, ištiestoje kairėje rankoje laikydama ledus, jai iš paskos, klykdamas ir griūdamas ant kupstų, lėkė mažylis. — Ko tu ten žiūri, važiuok, — pakartojo berniūkštis ir tik dabar pamatė: nebėr broliuko, motinos...

Pliažo triukšmas staiga siūbtelėjo ir nutilo, visi susispietė prie vandens, išmetusio mirtį, o bangos, vakarykštės audros įsiūbuotos, sudužusios seklumėlėje, mažos, klastingos, puldinėjo į krantą, kažką vebleno padrikos, pakrikusios, tarsi dar nesuprasdamos, kas jas ištiko, kur jos atsidūrė.

Ta šachmatų partija taip ir liko nebaigta. Ir vėliau Juozas vis spėlios, kodėl gydytojas, toks puikus šachmatininkas, tą dieną žaidė taip išsiblaškęs, beveik nė nematydamas figūrų, tarsi visai kas kitas būtų užvaldęs jo mintis; kodėl jis pakilo iš vietos ir, nė žodžio netaręs, nedirstelėjęs į žmoną ir vaikus, tarsi traukiamas kokios nematomos galios, nuėjo prie jūros...

Tos dienos pavakary rupių bangų garmėjimas ir šiugždesys buvo kupinas kažkokio piktumo — tarsi jos vis dar ieškotų nežinia kur dingusios aukos, tarsi pačios nebežinotų, kur puola, ko nori, tarsi kokia pakvaišusi senė grabinėtų aplinkui, — žvarbus raudonis glėbė visą pakrantę; čia pat prie jūros prausėsi vaikai, rankiojo kiaukutus, braidė su savo “samčiais” žvejai, švilpė kopomis vėjas, šen ten apnuogindamas kalvas...

Paskui vėl įsiviešpatavo karščiai — tamsaus gyvastingo mėlio bangos kilo švelniais aptakumais, išsiversdamos milžiniškais kūnais, slūgdamos ir pliūkšdamos, prisliuogdavo prie kranto ir, tyliai suaimanavusios, išnykdavo, susigerdavo smėlin, ir jam atsiverdavo vangi, aptingusi pliažo nuobodybė, tarp kopų gulintys kūnai. Stela irgi tysodavo po tuo dangumi, čia alsiu, mėlynu, čia pilkėjančiu, besiniaukstančiu; pakilę jie nežinodavo, kur eiti...

Pavakary patraukdavo į kavinukę.

Tvankų prakaito ir pigių kvepalų prisigėrusį orą čaižė rausvos, žalios, mėlynos ir geltonos šviesos plykčiojimai...

Įsikurdavo atokiausiame kampe prie lango, netoli orkestro.

— Fui, kaip čia prasta, — sakydavo ji.

Apsunkusios rankos, drumzlinos akys. Didelė išpampusiomis venomis tatuiruota ranka, apglėbusi gležną mergaičiukės liemenį. Staiga klyktelėjimas, trankus akordas, konvulsijų tampomi kūnai, blykčiojantys akių baltymai, putos, drimbančios per nuogus moterų pečius, — kitados panašus siautulys iš kaukėtų veidų, iš šviesos blyksnių, iš sienomis ir grindimis šmėsčiojančių šešėlių jam išmetė Stelą, kuri dabar sėdėdavo šalimais giži, apmaudaujanti — vis jai čia kažkas užkliūva: tai ta mergina pernelyg apsinuoginusi, tai tas vyriškio žvilgtelėjimas ją sunervinęs; ji nešokdavo su juo, neleisdavo šokti ir jam, šiuose ritmuose jam vaidendavosi pakraujavusios miglos, geidulingas almėjimas, kuždesys. Jūra! Jis visuomet ją girdėdavo, būdamas šioje kavinukėje, ji drebino sieną savo galingais smūgiais.

Klykianti fleita, kvatojantis fagotas, įsakmus, sudraudžiantis būgnas, pergalingas, visa nustelbiantis ritmas, standus, tvirtas kaip širdies dūžiai. Geismas, maldavimai, aimanos — visa lydosi, griūva, tiesia rankas... Begalinė kaukių kaita. Jos šmėsteli išgąsčio akimirką, alpioj ekstazėj, palieka nustėrusius, purtomus šalčio... Koks jo vaidmuo nežabotų aistrų lenktynėse?

Geismo ir meilės kaukių kaita, viltį, švelnumą čia nepastebimai pakeičia tūžmastis, neviltis, godumas. Ledinis šaltumas, aklas pavydas ir neapykanta — visa čia taip laikina, nepastovu ir apgaulinga, bet prašo: patikėk, šitos dainelės balsu patikėk, jos suknios šiugždesiu, jos pečiais, jos liemenio išlinkiu, tik eiki, ieškok, o vis tiek atsitrenksi... kaip skaidriausia banga atsitrenkia į juodą gleivėtą akmenį... Dings tie trumpalaikiai kerai, išsisklaidys, išnyks, dairysies: kur aš čia? Ką aš čia turiu?..

Oficiantas pastatydavo ant jų staliuko rasotas kokteilių taures, kuriose plūduriuodavo maži ledo gabaliukai. Ledas vidurvasarį, ledas toje pieninėje, į kurią jis įlėkdavo, suprakaitavusioje saujoje spausdamas kapeikas, skaidrūs kaip ledas druskos gabalėliai veršelių ėdžiose. Balta tyrelė su patirpusiais gabalėliais ledų, ledai, kurių jis pirmąkart paragavo, stovėdamas tvankioje vidurio Lietuvos miestelio aikštėje priešais didžiulį spygliuota viela apraizgytą mūrą; ledai, kuriuos valgydavo sėdėdamas ant pieninės rūsio, žvilgčiodamas, kaip išsekusiame per karščius upeliūkštyje pusplikiai miestelio vaikiščiai gaudo žuvis. Gal tik šitų nesuvoktų prisiminimų dvelktelėjimas pažadindavo jo sieloje gyvastingos paslapties pojūtį. Vaikystėje prasidėjusios dramos atšvaitai krisdavo ant jų stalo, visa nuspalvindami savo slėpininga šviesa...

Atsilošęs į kėdės atkaltę, jis stebėdavo šokančiuosius, kartais būdavo abejingas ir atžarus. Kokių tik laivų sirenos jo nekvietė, kuo jis nebuvo pasivertęs, į ką nebandė persikūnyti... O draugai dar pravardžiavos: monolitas... grynuolis... Šit jis sėdi denyje, atsilošęs į pintos kėdės atkaltę, šnekučiuojasi su skrybėlėtomis damomis, šit vienišas vaikštinėja kokio svetimo miesto gatvėmis, kur jo niekas nepažįsta. Jis garsus dailininkas, rašytojas, ieškąs siužetų, apmąstantis, kažkoks ypatingas jo žingsnis...

Buvo smalingi pušynai, į vieną pusę pasvirę kamienai, kopomis švilpiantis vėjas, saulės blyksniai ant vandens, riaumojanti bangų griūtis, ištrykštanti į apsamanojusį krantą.

[12]

Buvo rytas tuščioje krantinėje, vanduo, teliūškuojantis į padanges, dėžių nuolaužos, tušti viskio buteliai, gausybė mažų ir didelių išgaišusių žuvelių, išverstais pilvais plaukiojančių gličiame, mazutu pašvinkusiame vandeny, kurį atobradėlėse skrodė šalta ir skaidri ryto šviesa... Buvo dar vienas rytas; šalti vėjo gūsiai, baltos, keistai suvartytos smėlio figūros, žuvėdrų klyksmas, senis, einantis pajūriu; grįžimas atgal į tuščia aikštelę, suolelis priešais kario paminklą, vėjas, siūbčiojantis iš tarpuvarčių, jaukūs vokiško stiliaus nemukų prieangiai, sodrus plytų raudonis, kietas, plynas dangaus pilkumas, ne tiek regimas, kiek jaučiamas tarsi jame būtų materializavęsis jo skausmas, o rytinėje pusėje priešingai — kažkoks peleninis skliauto purumas, ir vėjai nešiojo tuos pelenus po aikštę, jie gulė ant veidų, ir veidai staiga tapo kažkokie negyvi, sustingę, kone daiktiški, tarsi juos būtų apleidusi gyvybė, tarsi žmonės gyventų kažkuo, kas jam nebesuprantama, svetima ir nebeturi ryšio su juo. Atokumo akimirka, amžinatvės jausmas; tame pačiame taške stovės saulė, aikštės akmenimis vaikščios balandžiai, les trupinius, barstomus išblyškusios senutės rankų, stovės kario paminklas, putli, įnoringa, stypčiojanti ant aukštų kulniukų dama temps baltą pudelį, sėdės senyvas žmogus su laikraščiu, bus molas, bangų griūtis, šitas dangus, šitie raudoni namukai, vėl visa kartosis su kažkokia bauginančia beprasmybe: nes tos gėlės, tas akiniuotas senis su laikraščiu, balandžio sparnai vienąkart kažkaip paslaptingai sustings, nes šitoksai pabirumas ilgai tverti negali.

Buvo lietingas ruduo su benamiais šunimis, pašvinkusiomis tarpuvartėmis, purvinais, suplėšytais klevų parėdais, atokios kavinukės, grindiniu kaukšinčio arklio pasagos, sunki ranka, padėta ant stalo, prirūkyta peleninė, aplaistytas stalas, aitrus vynas; buvo gili speiguota žiema su stingstančiu virš senamiesčio mėnuliu, užpustyti kiemai, balti prieangiai, sienos, medžiai, jo skausmo kietumas akmeny, pilkam speigo danguj; jo nejaukumas varvėjo nuo medžių šakų, graužė sienas, metalą, geležiniais griaučiais jisai styrojo iš ledinės srovės, stingo aikštėse, dūlino kaip benamis šuo, glaustės prie bareljefų; senutės, pardavinėjančios verbas, varnų klyksmas atodrėkyje, juodas patižęs sniegas, — prie visko glusčiojo jo siela, kažkur jis bėgo klupdamas, smelkėsi žvilgsniu. Vidurnakčiais pakirsdavo, pažadintas savo paties klyksmo, — Stela, šis vardas tarsi sugirgždėdavo tarp dantų, nuo jo aižėjo fikuso lapai, šarmojo langai, į kuriuos švietė aukštas, tolimas, savo keliu keliaująs mėnulis, liejantis ledinę šviesą į tuščias, apmirusias miesto apylinkes, kur speigas buvo nutildęs, sukaustęs visa, kas gyva; riogso apsnigti akmenys, tyli pliki medžiai, pro ledų sąvartynus braunasi sraunus Vilnelės vanduo. Stela — ir šį speigo bei mirties slėnį akimirkai tarsi užtvindydavo šiltos ūkanos; Stela — tai šaltos žvaigždės blykstelėjimas, visa jam kartais atrodydavo nužerta tos šviesos, to nebylaus, negyvo, neprašnekinamo grožio, jame — švytinčios speigo dulkelės, traukinio ūktelėjimas, šerkšnas, raudona trapi saulė, jos šviesa ant bėgių, namų prieangiuose; jame ir pavasariniai pumpurai, spurdantys vaiskioje kaip viltis dangaus mėlynėje, tirpstantys stogų varvekliai, saulėje blykčiojantys lašai, plikablauzdės moterys, mazgojančios plačius langus.

Panašią dieną, slidinėdamas per patižusį sniegą, jisai skubėjo į stotį, klegėjo upeliūkščiai, viršum dirvonų čireno vyturiai, ir visa, jam rodėsi, ruošėsi didelei šventei, gyveno jo džiaugsmu — jis skubėjo į kaimą, pas Stelą, kur ji atliko praktiką. Jis ten gyvens savaitę, dvi. Tačiau jos būstas buvo šaltas, nejaukus, jo tarsi nepasiekdavo saulė; rytą pamatė speigo užmūrytus langus, ir jį ėmė erzinti: kaip ji kuičiasi prie krosnelės, kokie prasti valgiai ir kad ji tiesiog nežino, ką veikti, — aikčioja, blaškosi po kambarį, šneka šį ir tą, bet ne tai, ką jis norėtų išgirsti, kažko vis neranda, o akyse nerimas — ji tiesiog neturi ką jam duoti, nežino, nei kaip šnekėti, elgtis, kad jiems abiem būtų gerai, — čia persistengia, čia ko nors nepadaro. O dar ta senė, brazdanti už sienos, jos nebylys vaikiščias, pastiręs, apskretęs, išgeltusiu veidu — nežinia, ką jis galvoja, jeigu iš viso ką galvoja, kai jį šnekini, ką jis mato, žiūrėdamas kur į kampą; jos perdėtas draugiškumas, su kuriuo ji kalbina tą vaiką, duoda jam saldainių, šnekina, tarsi jis galėtų prašnekti, o jis, jau geras paauglys, vynioja saldainį, dėbčioja į ją, šnirpštauja, žinoma, išbus čia, kol ateis senė arba ims šaukti tą idiotišką vardą: Juiberai, Juiberionai; nebylys ne nebylys — nesuprasi, bet va: blizgučiai, popierėliai, išvynios saldainį — ir stovi, žiūri; eglutės žaislai, inkrustuoti rėmeliai nuotraukoms — jam patinka; jam knieti ką nors pačiupinėti, prieiti prie knygų lentynos, prie krosnies, jam kažko reikia čia, o gal ta senė atsiunčia, bet ir Stela kviečia prie stalo, vaišina...

Tie čaižūs skambučiai — mokykla buvo čia pat, už keliolikos žingsnių, išlekiantys į gatvę vaikai.

— Eisiu į pamoką... dabar eisiu į parduotuvę, o tu paskaityk, — tiek ir tegirdėdavo iš Stelos; tas jos nemokėjimas, o galbūt neturėjimas ką saugoti, kuo džiaugtis kartu su juo, ta tuštuma, svetimumas, šaltis... Rodėsi — rausvu vakaro spinduliu jis grabinėja ant staliuko padėtus mokinių sąsiuvinius, nešvarius, apglamžytus, skurdžių Juozo mokyklinių metų sąsiuvinius, vadovėlius, šliaužia sienomis, visa traukia drėgnu šerkšnu, ir dar apmaudingiau brazdinasi už sienos senė, trinksi durys, bilsteli prie krosnies numetamos malkos — įeis čia kas nors, ims plūsti?

— Ne, tu nebijok, — ji žvilgteli pro langą į duris, vaikščioja po kambarį, o rankos sugniaužtos.

— Kas tau yra? — klausia jis.

— Nieko, — atsigręžia į jį, ir už jos nugaros šmėsteli šerkšnotas speigo raudonis lange.

— Ne, pasakyk, — bando pasisodinti šalia.

— Paleisk, aš neturiu laiko. Dar kas ateis...

— Prašau, paaiškink, — jo balsas ir žodžiai tokie, kad pačiam nebemiela, — kiek jau sykių yra prašęs to paties ir visuomet išgirsdavo tą patį.

— Tu vis vien nesuprasi.

Kitą dieną ji valdėsi, pajėgė savy kažką įveikti, sutramdyti, užgniaužti, bet staiga nei iš šio, nei iš to ėmė plūsti Gaudrimą — ji pamokysianti tą niekšą, tą... Jį apstulbino, pribloškė nei iš šio, nei iš to prasiveržusi neapykanta, tokia besaikė, kokti.

Pavakary sėdo į autobusą ir vėl pamatė, pajuto pavasarinių laukų šviežumą: stingo atitirpęs sniegas, švietė prietemoj balti beržų kamienai, sakytumei siaustėsi šiltais pavasariniais rūkais giraitės, praeity liko tas drėgnas, niūrus kambarys — kelias tarsi vedė į tą šiltą pavakarį, kai jis grįžo iš pasimatymo su Nijole, tik sieloje viešėjo ne susitaikymo, bet skaudžių praradimų, vienatvės ir netekties jausmas. Niekad jis daugiau nesutiks tokios nelaimingos, beglobės moters kaip Stela...

Stela, Stela...

Šiame garse jam vėrėsi juodos tarpuvartės, sąšlavynų tvaikas, drėgmė ir geltoni medžiai, parkai, nukloti lapais, geibūs, sakytumei karščio purtomi vijokliai, rusva mase drimbantys per tvoras, slystantys nuo sienų.

Stela — tas šauksmas, nuaidėjęs nuo aukšto Žemaitijos upeliuko skardžio, pasklidęs purienų pievoje, kur suka ratus ką tik sugrįžę gandrai. (“Gal ir man kada atneš mažulėlį”, — sakė ji, atitraukdama akis nuo medaus stiklainių ir sumuštinių.) Jis nulekia dulkančiais keliūkščiais į pavasarines pamiškes, už kurių Skaudvilė, Kryžkalnis... iš kur artėja griaudėjantis debesis — pirmasis griaustinis, kukū kukū, ir girto daina, bėganti jiems pavymui, kukū, lizdelio sau nekraunu, kur noriu — gyvenu... Stela... Karčios chinino pagalvėlės. Apniukus, vėjuota diena, skardis, pliki medžiai, žemę nukloję juodi lapai — per tuos lapus, išgąstingai klykdamas, lėkė jų kūdikėlis. (“Ne, negaliu, negersiu, geriau nueisiu pas akušerę, turiu vieną pažįstamą, ji gyvena prie Rasų kapinių”, — pasakė, padėdama ilgas liesas rankas ant kelių. Tarsi negyvos rankos... kraujas, balta paklodė (“Tarp kokių moterų aš pakliuvau!”), žaibuojantis tėvo žvilgsnis.

— Aš bevaisė, bevaisė! — Veriantis širdį verksmas sniegu užneštame kaimely, kai kryptelėjusi saulė pažėrė savo tolimus retus spindulius ant staltiesės, ant knygų, etažerės, ant šūsnies sąsiuvinių, ant lovos, į kurios metalinius virbus įsikibusi kūkčiojo. — Aš nepakelsiu, nebegaliu, tai nebeįmanoma, kodėl aš tokia, kodėl, kodėl man taip nesiseka? Visi mane palieka. Ir tu. Argi aš tokia bloga? Važiuok, ko čia stovi, ko lauki?.. Ne, neiki, pabūk, atleisk, aš pati nebežinau, ką kalbu. Nepalik, prašau tavęs, nepalik, aš stengiausi kaip išgalėdama, aš noriu, bet viskas griūva, nežinau, kodėl man taip nesiseka, lyg many tūnotų koks kipšas, tarsi jo apsėsta, šaipausi iš visko, man tuo metu atrodo — taip reikia, gerai, net džiaugiuosi savo smarkumu ir drąsa, o paskui gailiuosi. Na, supraski mane, suprask, ne, niekas manęs nesupranta, o aš gera, aš labai gera, viską dėl tavęs padaryčiau, viską atiduočiau, nė viena moteris nebus tokia atsidavusi, gera.

Stela... Stela, ir tavo tėvas, sukniubęs mano glėby, dar tebesisupanti kėdė, greitosios pagalbos riksmas, žmonės su neštuvais.

— Jis buvo vienintelis žmogus, kuris mane suprato ir tikrai mylėjo. Motina — priešingai, tyčiojosi, neapkentė, niekino. Jis mirė, ir nieko aš nebeturiu nei tavęs, nei jo, jis labai norėjo, kad mes gyventume kartu... Nežinai, koks sunkus buvo jo gyvenimas... Laikraščiai apie tai nerašo.. Tu sprendi tik iš išorės.

Kai įžengiau į šiuos namus, — rašė Juozas vėliau, — mane apkvaitino prabanga: linksmi, svetingi veidai, ramūs pasišnekėjimai, begalės svečių, pobūviai, gėlės, draugiškumo ir pagarbos ženklai — visa skendėjo pertekliuje, linksmame nerūpestingume, ir tik retkarčiais vienas kitas disonansas, ne vietoje pasigirdęs žodis, užgniaužtas apmaudas, griežtas, staigus žvilgsnis motinos, nedidelės, stamantrios, grimo išėstu veidu moteriškės, — tą veidą staiga nutvieskia kažkoks susižavėjimas, tiek tame veide, akyse, rankoje, laikančioje mažytį trapų kavos puoduką, — tiek išdidumo, noro gėrėtis, būti maloniai, patraukliai; patogiai ji įsitaiso fotely, siūlo saldainių, apelsinų, maloniai vaišina kava, konjaku, bet staiga atsistoja tarsi aktorė, kuri atsitokėjo, pamačiusi, jog ją apsupę žmonės neverti jos artistinių kerų — vis vien nesupras, neįvertins jos grožio, išminties, — atsidūsėjimas, melancholijos dvelktelėjimas iš rudų, šalto atspalvio akių; kiek kartų aš klausiau, kas, kokie patirti malonumai slypi už šitų dar dailių, išraiškingų veido bruožų, kokios audros yra siautėjusios šiame kūne, — jų pėdsakai tokie ryškūs veido raukšlelėse, akyse; tėvas supamojoje kėdėje, įbedęs akis į laikraštį ar televizorių, — visa čia minkšta, puru, patogu, raminančią šviesą sruvena liustros, nuo lubų klostėmis krinta užuolaidos; kilimai, Afroditės biustas, senoviški patvarūs baldai, paveikslai... čia nešaukiama, nesikeikiama — ir vis tiek po visu tuo slypi šios moters tragedija, vienatvė, užmarštis — niekas jau nebeprisimena buvusios pokylių pažibos, aktorės, žinomo dailininko meilužės, aukšto karininko meilužės.. Dar taip neseniai toks įtakingas jos vyras kiurkso dabar šiltame fotelyje priešais televizorių ir šneka, pasižiūrėdamas į ją per petį: “Reikėtų pašildyti... paskrudinti... pasikviesti... Stelai pasakyk, tegu nubėga į turgų. Ar tau geriau?.. Išgerk tabletę... paduok man termosą...” Plikas tarsi kiaušinio lukštas galvos kiaušas, plonas, gyvaplaukiais apaugęs kaklas, per storastiklių akinių viršų žvilgčiojančios akys, įtarios, tiriančios, tie nuolatiniai jo samprotavimai apie dailę, tas gardžiavimasis viskuo: savo žodžiais, išmintimi, autoritetu, tas lėtas solidumas, dėmesys savo personai — kad tik jam būtų gera, šilta, jauku... kaip jis neapkęsdavo, kaip niekindavo kartais šį žmogų, vangų, ramų, patenkintą savimi, nieko neįtariantį, šimtus kartų apgautą, išjuoktą; niekina ir dabar ir tuo pačiu daro viską, kad tik jis neįtartų...

O Stela, kas dieną lakstanti po turgus, parduotuves, sušalusi, sužvarbusi, priblokšta, nelaiminga būtybė, ir niekas čia kažkodėl to nė nenori matyti, laiko ją atokiai nuo savo prabangos, sotumo tarsi svetimą, tarsi tarnaitę — jiems nesvarbu, kaip ji gyvens — kad tik jiems būtų gera, šilta, saugu. Stela, tie pilki rudais taškeliais nusėti vyzdžiai, lėliukės, staigiai šokčiojančios į šalis, — taip šokčiojančius jis kitados vaikystėje matė tik juodus kūdros gyvius, plonytėmis ilgomis kojelėmis atsitrenkiančius į kūdros vandens paviršių ir staigiomis linijomis šaunančius čia į vieną, čia į kitą pusę. Šaunančius taip, kad juos čiupusiai iš dumblo gelmės išnirusiai žuviai belikdavo tik žiopčioti, leidžiant iš burnos oro burbuliukus, ir vartyti išsprogusias akis; tie vyzdžiai niekad ilgiau nesusilaikydavo ties kokiu daiktu, jie siurbte siurbdavosi į kažkokią neramią pilkumą, tuštumą, nyką.

Ir ta suknia, slidi tarsi gyvatės oda, ta išnara, sučežanti prie kojų, tas gyvatiškas liemens stangrumas... Jis, būdavo, pasisodina ją savo kambarėlyje ant sofos, šnekina, klausia, viliasi, o ji sėdi, apsigobusi pilku neperšlampamu lietpalčiu, šykščiai saugančiu jos kūno šilumą, o už lango pila lietus, tirštėja sutemos, ir kai ji pasikelia, sušlamėdama drabužiu, — rodos, išeis į tas pažliugusias tolumas, — ir jis nori vėl ją sodinti prie ugnies, žiūrėt, kaip ta pilka elastinga materija glaudžiasi prie jos kūno, išryškindama aptakumus — vėlei pakirsta jo geismas, sumišęs su skausmingu pavydu, jos bruožai staiga suapvalėja, balsas tampa šiltesnis, kaitrus, gyvastingai džiugus. Po to jai sunku bus išeiti, nyku čia bus likti jam vienam, šnarant vidurnakčio lietui. Bet dažniausiai jis matydavo tas akis išsiplėtusias, sunerimusias. Kartais ji įlėkdavo į jo kambarėlį tarsi atginta skalikų, dairydavosi po kertes, ilgai negalėdama apsiprasti. Kartais ateidavo į skaityklą. Pavakariais, kai saulės laidoje sutavaruodavo langų vitražai, kai šviesa šliauždavo paauksintomis knygų nugarėlėmis, virpėdama ant dulkėto gaublio, ji įsigaudavo į skaityklos tylą, kur jį pasiekdavo tik reti išorės garsai: kamuolio dunksėjimas sporto aikštelėje, autobuso laukiančių merginų juokas, nekantrus kulniukų kaukšėjimas, ir jo mintys imdavo krikti. Iškėlusi galvą, slidžia pilkšva tarsi gyvatės oda suknute, aukštakulniais bateliais, ji spėriai atkaukšėdavo prie jo ir, nesiteikdama nė atsiprašyti, nepaklaususi — ar nori jis dabar matyti ją, ar ne, nepastebėdama, kaip jis atšlyja, pasikreipia šalin, apkvaitindavo savo kūno kvapu, sumišusiu su brangiais kvepalais. Jis pridengdavo skaitytos knygos lapus — dažniausiai tai būdavo koks filosofijos ar psichologijos veikalas, kurio mintys buvo nelyginant kompresai jo pernelyg įkaitusiai kaktai. Literatūros, poezijos tuo metu jis nemėgo, buvo įsitikinęs, kad literatūriniai herojai imponuoja linkusiems save idealizuoti, sutapatinti save su jais, apsimetinėti, vaidinti. Jis nejautė reikalo save dailinti — puikiai matė, koks yra: pavydus, smulkmeniškas, skausminga neviltis, viena kančia. Čia, skaityklų tyloje, jis stiepėsi, augo, smelkėsi tolyn, gilyn, į priekį. Jam, mirtinai sužeistam, žūtbūtinai reikėjo būti kažkuo pranašesniam už kitus, daugiau suprasti.

Bet štai pasirodydavo ji, ir erdvumo, laisvės pojūtis išsisklaidydavo, viskas beviltiškai žūdavo, subirdavo, sutrupėdavo. Jautė, kad ligota, pernelyg skausminga yra jo meilė. Buvo pernelyg jautrus kitų nuomonei, suprato, kad ji diktuoja visus jo poelgius. (Pragaras — tai kiti, — pasakė jam Sartras, ir tai tapo išeities tašku, kertine tiesa; visus glumindamas, jis cituodavo šiuos žodžius. Godžiai ieškojo panašių tiesų.) Matė, kad pernelyg didelę reikšmę teikia tam, kas neegzistuoja, įtikinėdavo save: “Kas tau ji? Argi ji vienintelė, argi ja baigiasi visa, o tu jauti, galvoji ir elgiesi, tarsi be jos nieko daugiau nebūtų. Atsipeikėk. Palik. Užmiršk”. Arba: “Vėl tu čia, vėl prie lango, žiūri, kaip žliaugia lietus, į temstančio miesto žiburius, vėlei ji, kodėl neateina, nepaskambina, kur ji? Su kuo?” Kovojo su savo meile kaip įmanydamas, metodiškai, nuolat — dusino ją, gniaužė, skaidė, analizavo, ieškojo savo minties tvarumo, filosofinio pagrįstumo. Jo meilės paradoksalumas akivaizdus: ji nenorėjo paisyti sveiko proto, išdidumo, netgi elementariausių gyvybinių poreikių. Atakavo ją, tiksliau — jos paveikslą, susikurtą, turintį fatališkos galios.

[13]

Tas paveikslas neturi nieko bendro su ja realia: tikroji Stela neturi skonio, nevalyva, melagė, — užrašyta vienoje knygutėje, — reikia į ją įsižiūrėti, kokia ji, tikroji, išryškinti šiuos bruožus. Vėlgi: kodėl mane taip jaudina jos balsas, jos kūno kvapas, prisilietimas, tarsi tik ji viena būtų moteris, kitos man nė neegzistuoja... “Kodėl tu tokia?” — paklausiau. “Et, — mostelėjo ji vangiai. Paskui apsimestinai gyvai: — Kokia tokia? — Ir staiga: — Žinai, kas aš? Nori žinoti? Gerai, aš pasakysiu”. — “Sakyk, viską sakyk”. — “Artistė iš sudegusio teatro... Netikras pinigas”. — ;,Pernelyg dramatiškai skamba”, — slepiu neaiškų nerimą. — “Kaip nori, gali netikėli. Cha cha! — ėmė kvatotis. — Jis mane saugo! Žinai, — įbedė į mane akis, — jeigu nori, aš tau pasakysiu? (Ji dažnai prašneka tokiu tonu, kad mane visą nutvilkdo šaltis: tarsi šit šit uždanga prasiskleis — ir aš išgirsiu kokią kraupią paslaptį.) Betgi tu bijai... nenori, tai ko gi apsimetinėji, jog labai tau svarbu žinoti, kokia aš? Tai va, klausyk... Ne, šį kartą nepasakysiu”

Pasitaiko, kad aš stumteliu ją kokiu žodeliu nuo savęs, ir ji ima šūkalioti; nieko jai nereikia, niekas nesvarbu, jeigu panorėtų, bet kam galėtų galvą apsukti, šneka su neslepiama piktdžiuga ir pasitenkinimu. “Tu paprasčiausia kekšė”, — pratariu be garso. “Oi, tiesiog negaliu, kaip man linksma, tu nežinai, — ir ima pasakoti apie tą Rimgaudą, apie kažkokį Ričardą, Ediką. — Tu nežinai, ką aš jam pasakiau”. Kartais atrodo, kad jai patinka mane skaudinti, ji niekina mane, kad esu toks nuo jos priklausomas, kad kiekvienas jos žodis, gestas mane tiesiog žeidžia. Tai ji laiko savo pergale. O! Kaip aš niekinu save ir ją!

... Palydėjau ją į užmiestį. Stabtelėjo prie tvenkinio, kur čiužinėjo vaikai. Spaudė šaltukas, besileidžiančioje saulėje blykčiojo pačiūžos, šviesa, atsimušanti nuo ledo, plieskė mums į akis.

— Pažiūrėk, — parodė ranka į apledėjusią malūno turbiną, ledu aptrauktus polius, buvo guvi, sukaitusi kaip vaikas — prieš tai krėtė nuo pušų sniegą, juo drabstėsi, ir jis tirpo ant jos paraudusio veido, plaukų. — Kaip norėčiau čiuožti. Matai tą besisukančią mergaitę — aš irgi mokiausi figūrinio čiuožimo, eidavome su Lida, o dabar ji turi krūvą vaikų, vyras girtuoklis... Nė šnekėti nėr apie ką, o buvome neperskiriamos, viena kitai rašėm eilėraščius, prisiekinėjome, kad niekad nesiskirsime, o dabar... — Ji skėstelėjo rankomis, ir akys tapo plynos, tuščios kaip ledas, atmušantis besileidžiančios saulės spindulius. — Tik aš kvaila: vis dar ją myliu, lankau, nors vyras... — Staiga, čaižiai spiegdamas, į baltą priemiesčio laukų erdvę įsiveržė traukinys. — Ar visi vyrai tokie pavydūs? — paklausė. — Tu irgi...

Prieš mus kvaito, sukosi maža mergaitė...

... Albinas šaiposi, jis nemato, kaip aš kenčiu, jo meilė graži, jis nežino panašių dvejonių, meilės netikrumo, neapykantos.

— Tu kažkoks, — palik ją.

— Lengva pasakyti...

— Aš palikčiau.

Jo draugas persakė, kaip Albinas išsitaręs apie mane: ištižėlis. Šie žodžiai mane persmelkė šaltu fiziniu skausmu. Tai koks tu man draugas, Albinai? Pasaulis — kaip įsivaizdavimas. Mes gyvename savo vaizdinių pasaulyje, pasaulyje, kurį susikuriame patys, jam taikome savo dvasios ir proto savybes — matus, kategorijas, o realybė neapčiuopiama, nesuvokiama, joje nėra nei priežastingumo, nei laiko sekos...

Kokios netvarios šitos rimties, skaidrumo, susitaikymo su savimi akimirkos: užtenka tik prisiartinti jai, ir visa griūva, mane užtvindo skuba, nekantravimas, ir miršta tai, kas many nori sustiprėti, tapti išdidus, tarti žodį, kas nenori gūžtis, taikytis prie kitų, plaukti pasroviui. Koks stiprus buvo šitas noras tapti tvirtam, įžvalgiam, pranašesniam!..

Sėdėjau skaitykloje. Staiga ji pasilenkė:

— Skaitai? Kam tokias knygas skaitai? Parodyk! Nenori — nereikia. Kvailė aš, kvailė, atbėgu uždususi, daugiau taip nebebus, nesulauksi. Viso gero! Tūnok! — ir, žybtelėjusi akimis, apsisuka eiti. — Tik žiūrėk, — sviedžia stabtelėjusi, — kad paskui netektų gailėtis. Pats kaltas, žinok. Viso gero. — Ir, iškėlusi galvą, nukaukši prie durų, palikusi mane į priekį tiesiantį ranką, pasiruošusį bėgti iš paskos, nes galbūt jau įvyko tai, kas nebepataisoma: taip piktai krusčiojo jos pilkšvos standžiai susiraičiusių plaukų garbanėlės, toks apmaudas rankos mostelėjime, išsižadantis žingsnis, o pilka elastinga medžiaga glotniai aptemptame liemens išlinkyje — tokia pikta valia. Tačiau prie durų stabteli, žvilgteli, tarsi paskutinį kartą klausdama, ir aš nė pats nepajuntu, kaip pasikeliu, užlaužęs galvą pėdinu jai iš paskos...

Ji ateidavo, kai šalčiu dvelkiantys spinduliai šliauždavo skaityklos sienomis, grabinėdavo kietus, aukštose lentynose sustatytus knygų viršelius, sutavaruodavo dulkėtame vitraže, — kažkas amžiais apleisto tvyrojo šioje skaitykloje, spindėjo ant knygų gulančiose dulkelėse, slapstėsi kertėje prie plikagalvio, surauktais antakiais vyriškio biusto. Jai artėjant, priešais Juozą sėdintis plikagalvis senukas, rodos, dar labiau įtraukdavo į pečius galvą, priglusdavo lęšiu prie kokio rankraščio ar manuskripto, stengdamasis išskaityti kokį ženklą ar žodį. Tas žmogus pratūnodavo čia dienų dienas tarsi savo namuose, visa aplinkui užmiršęs, su šlepetėmis, pasistatęs šalimais termosą, kurį jam atnešdavo senyva moteriškė, kai sieninio laikrodžio dūžiai vos girdimai išmušdavo šešias.

Kažkodėl Juozo vaizduotėje šmėsteldavo salti karo metų ir pokario vakarai. Ir tada, kai po griuvėsius šmižinėjo išbadėjusios katės ir žiurkės, kai žmonės tiesė alkanas rankas, kad paimtų akytos duonos porciją, kai lėkė paskui vagonus, tas senukas buvo toks pat, tūnodavo panašios patalpos šilumoje, tarp kailių prie židinio, šeštą valandą su pasimėgavimu suvalgydavo baltą minkštą bandelę, apteptą sviestu. Jokių permainų, sukrėtimų, seni baldai, įpročių ramybė — pasaulis, kur savi dėsniai, savos negandos, menki negalavimai... su saiku eikvojama energija, kūno šiluma, su tokiu saiku, kad... Tačiau kaip Juozas buvo nustebintas, kai sužinojo, kad šitas žmogus kelerius metus praleidęs konclageriuose, kad jį daužė, spardė, marino badu ir šitos šilumą mėgstančios kojos basos brido per sniegą, ėjo per spygliuotas vielas, šitos rankos rausėsi po sąšlavynus, ši karšta arbata besigardžiuojanti burna kimšo atliekas, šitos gyvos džiugiai spinduliuojančios akys matė šaudomus, daužomus šautuvais...

Gal dėl to, pagalvodavo Juozas, tas žmogus dabar taip brangina menkučius malonumus, kuriuos teikia senatvė, netgi negalavimai; kaip, klausdavo Juozas save, galėjo šitas žmogus išlikti, susigūžęs po staline lempa, prie tų savo manuskriptų, tiksint laikrodžiui, siautėjant speigui? O kartais jam atrodydavo, kad tas žmogus tarsi koks paskutinis ramybės, šilumos, kito pasaulio palikuonis, kažkoks senas užklydėlis, vidurnakčių sargas, magas, tęsiantis kokių viduramžių alchemikų ieškojimus. Tačiau labiausiai Juozą stebino, su kokia meile, rūpesčiu į šitą seneliuką žiūrėdavo moteris, kas dieną jį aplankanti, apžiūrinti, apkaišiojanti, tausojanti, sauganti jį visom išgalėm, meile, pasišventimu, ne tik sauganti — ji gėrė iš jo gyvastingumą, kaip dagties liepsna geria žibalą, gyveno tik juo, laukimu, kada jis pavalgęs apsirengs, išeis, grįš į namus, sės prie darbo, ką pasakys. Gyveno žiūrėjimu į jį. Tik šitokio rūpesčio apgaubtas, sergstimas, tas žmogus galėjo šifruoti senus, visų užmirštus žodžius ar skaitmenis.

Ir Juozas su begaline širdgėla vėl pagalvodavo apie Stelą — jauną, kandžią, klastingą, tokią pragaištį pažadinusią jo sieloje. Kartą parodė į tą porą, bet ji tik apmaudingai truktelėjo pečiais:

— Hmm... rado į ką žiūrėti... Mano tėvas irgi panašus į jį.

— Čia visai kas kita, — pasakė Juozas, — čia...

Bet ji taip užsiplieskė, kad jis nutilo. Tai kam gi liks, pagalvojo Juozas, šerkšnotas langas, lempos šviesa, tas lęšis suaižėjusia dramblio kaulo rankenėle, neiššifruotas ženklas, prislopintas laikrodžio dūžis, skelbiąs poilsio valandą?..

Stebina, kiek kartais maža reikia erdvės, — tik tiek, kiek stalinė lempa apšviečia, tačiau jos spinduliai skrodžia šimtmečius, nutvieskia beribę naktį, įveikia speigą, ir laikas čia nesibaigia, jis teka ramiai, iš lėto arba nusidriekia beribėmis erdvėmis į amžių platumas, ieško ten giminingų sielų, ieško nemirtingumo; laikas tarytum sustingsta, išnyksta, išnyksta ir išorinis judėjimas, virtęs sielos judesiu, minties slinktimi, ieškojimu, ėjimu priešpriešiais žvarbai, netekčiai, sumaiščiai...

Juozas taip įsijausdavo į tų senukų gyvenimą, kad ir jo paties karštligiška, atsitiktinė, pavydo bei nevilties maitojama būtis tarsi prašviesėdavo, praplatėdavo, atsiverdavo vakaro šviesos nutviekstomis Užpelkių ražienomis, kuriose draikosi, spengia voratinkliai, kažkodėl užkliudydavo aukštą molėtą skardį, smelkdavosi į gilumą, iš ten iškeldama Egipto piramides, apkerpėjusius skitų, hebrajų akmenis, užklysdavo į Panteoną, kur aukštos kolonos, skulptūros ir šviesa — balta, amžina, spengianti, nugulta dulkėmis, šviesa, kurioje visa dūlėja, ir amžinas tėra jos virpėjimas ant postamentų, kolonų ir akmenų — ta šviesa, tie vėjo gūsiai, siautėjantys amžių nišose, išgriautose šventovėse, knygų saugyklose, plaikstantys išgeltusius, niekam nebereikalingus lapus, šiurenantys, šiugždantys, žadino kažkokį apleistumo pojūtį, kone baimę — tarsi jis pats būtų koks Cicerono, Platono ar Euripido, Asklepijo, Senekos... biustas, nutviekstas neatsiejamo tos erdvės atributo — šviesos. Visa trupa, stingsta, dūlėja toje erdvėje, ji kelia nerimą; o gal priešingai — erdvėje įsikūnija, realizuojasi nesuvoktas nerimas, paveldėtas iš vaikystės. Ko gero, tai natūralu, nes visa galima įsivaizduoti tik erdvėje, šviesoj, tačiau dažniausiai jis atpažindavo savo vaikystės kalnais ir duburėliais paženklintą erdvę; ir šviesa, Cicerono ar Aristotelio biustą liečianti šviesa — tai ta pati, kuri virpėdavo virš skardžių, sietuvų, ir visa tai — net Panteono, Egipto piramidžių ar apgriuvusio Koliziejaus vaizdus — gaubia nykumas, pragaištis, ir jam gaila, tarsi tie griuvėsiai, tie buvusio gyvenimo pėdsakai sietųsi su juo. Iš tiesų, jeigu ant jų krito kurio nors jo vaikystės vakaro šviesa, jie iš tikrųjų kažkuo siejosi su juo; vaikystės netikrumu, apleistumu, vienatve dvelkė ta šviesa, ji lyg kvietė atgal, gilyn, į istorijos plotus, kur vyko neapčiuopiama jo sielos drama. Nuojauta jam kuždėjo, kad amžina tėra šviesa — ji spindi dulkėmis, liečia apdaužytus biustus, šliaužia sarkofagų dangčiais, virpa ant senų manuskriptų, — šviesa ir išorėje, ir viduje; joje mes galime vaizduotis, regime, kas mes būtume be jos; yra proto šviesa, širdies gerumo, meilės šviesa; srūvanti, glamonėjanti, šviesa, sklindanti, žadinanti nerimą; pasmerktumo, vienatvės šviesa, yra amžinoji šviesa, mes išvystame šviesą pirmąkart ir paskutinįkart, ji supa mus kaip oras, plazda mumyse, joje visa apsireiškia. Šviesa vienintelė, pirmapradė, ji — pulsuojančios energijos ištekliai, žadintojas, šauklys, o visos spalvos — tik jos pakaitalai, surogatai, mūsų sielos, mūsų būties spektrai... kiek intensyvi būtis, tiek intensyvi šviesa... Kažkur istorijos pradžioje ar pabaigoj plieskė akinantis šviesos baltumas, tenai nebuvo medžių, žolių, tik akmenys, laikas ten stingo, trupėjo, laikas ten gulė dulkėmis, lyg būtų priartėjęs didžiulis šviesulas — senų graviūrų, biblinių paveikslų, — kur žmonės atšlyja, dengiasi veidus, šaukia, pagauti beprotybės; šviesa, įslystanti pro storas atsiskyrėlių nišas, liečianti jų veidus, rankas, manuskriptus, žemėlapius ir matuokles; šviesa, nutvieskianti tolimus viduramžių laukus, uolas, brandinanti vaisius, ir ta, kuri neša atskirtumą, vienatvę, nerimą, sėja dulkes...

Eime, sakydavo jis, kur tik nori, į kalnus, prie upeliūkščio, einame kuo greičiau iš čia. O! Kaip jam tomis akimirkomis reikėjo šilto, jautraus, gobiančio, jaučiančio jį balso, o ne tokio — šalto, svetimo, — jos balsas visuomet skambėdavo čaižiai, ne, balso nebuvo, tik žodžiai, tik jų natūraliausias apvalkalas, grasus, nepatikimas, veidmainingas kaip ir ji pati.

Sykį ji laiške paprašė, kad atsiųstų jai žibuoklių iš parko, kur jie praleido kartu keletą itin nemalonių valandėlių. Vaipydamasis iš tokios užgaidos, jis gūrinėjo po pavasarinį mišką, ieškodamas žibuoklių, surado, išsiuntė, o kitame laiške ji nė neužsiminė apie jas, matyt, jų nė nepastebėjo ar užmiršo, ko buvo prašiusi. Pasibaisėtinas nemylinčio žmogaus nejautrumas — toks žmogus niekada nesupranta, į kokią bedugnę menkiausiu žodeliu įstumia savo auką.

Praėjo ta meilė taip pat nelauktai, kaip ir buvo apnikusi. Pagaliau jis suteikė jai visišką laisvę, nebegalvojo, ką ji veikia, vis rečiau jos bepasigesdavo, nors kartais plyksteldavo keistas gailestis arba noras su ja nueiti į kokią atokią kavinukę, kur abu anksčiau lankydavosi. Bet kiek toje meilėje tilpo spengiančių vienatvės vakarų, kai jis, nebegalėdamas ištverti, puldavo prie telefono, kiek buvo pavakarių, kai, pasisodinęs ją ant senos, oda apmuštos sofos, imdavo kamantinėti lyg prasikaltusį vaiką, kiek buvo naktų, kai jis pakirsdavo nuo savo šauksmo su įstrigusiu galugerkly jos vardo skiemeniu: ...ela ir paskui dar ilgai dairydavosi po tuščią, mėnesienos ar gatvės atšvaitų užlietą kambarėlį, nesusigaudydamas, kur besąs. Meilei praėjus, visa tapo nebesuprantama. Kas ji, ta mergiščia? Nieko apie ją nebenorėjo žinoti nei girdėti, nors vaidmenimis buvo pasikeitę, ir ji budėdavo prie jo vartų, — ar bereikia didesnio atpildo už jo kančias, bet ir tas kitados trokštas atpildas jį tik erzino. Vėl buvo atsitokėjęs. Pajutęs pagaliau savo vertę ir vietą. Miestas su visomis užeigomis, įstaigomis plačiau atvėrė vartus. Apsitempęs pilkšvu megztuku, barzdotas, čiulpdamas pypkę, jis vaikščiodavo gatvėmis, rašydavo straipsnius, jis turėjo daug pažįstamų, nedvejodamas užkalbindavo jam patinkančias merginas ir jau nebespartindavo žingsnių, pajutęs, kad jos žvilgčioja į jį. Ledinė kaukė, gaubusi jo veidą, jau buvo gerokai aptirpusi. Keitėsi jo eigastis, balsas, jis visas keitėsi. “Tu neatpažįstamas”, — sakydavo pastodama jam kelią kur gatvėje. Keista, nesuprantama moteris, galvodavo, spartindamas žingsnius. Anksčiau aš jos ieškojau, ji slėpėsi, dabar, kai žvilgtelti į ją nebenoriu, — vejasi; keista, nesuprantama jos dalia, ir kitas naivuolis, pakliuvęs į jos pinkles, blaškysis visai taip kaip ir aš, prasimanydamas visokių dalykų, kai tuo tarpu... kieno nors užkalbintas, jis nebaigdavo šios minties; nei įsivaizduoti, nei suprasti neįstengė, už ką ją taip mylėjo, kodėl jam buvo jos taip gaila. Tai buvo nelyginant sapnas. Jeigu jam kas parodytų tuos autentiškus praeities kadrus! Ar benorėtų atpažinti save? Širstų atpažinęs, suktų į šalį akis. Čia jis? Šitas ištįsęs vaikėzas sutrikusiomis akimis, pilku išaugtiniu lietpalčiu ir nuzulintu švarkeliu, kaip tūtelė kelnėmis, — tokia tada buvo mada, — nukleiptais batais su kaukšinčiomis pasagėlėmis?! Šitas, jau geroką pusvalandį stoviniuojantis prie universalinės parduotuvės vitrinos, prie kino teatro, prie tilto ir vis žvilgčiojantis į masyvų penkiaaukštį namą? Šitas, laukęs nesveikai išblyškusios mergiščios, kuri antai lipa laiptais? Šitas, keliantis maldaujančias akis į praeivius? Šitas, valgykloje godžiai kemšantis duonos riekutes ir užgeriantis arbata? Atleiskite, jis toks apgailėtinas, sustiręs, išgeltęs. Iš tiesų — kur jį nuvedė ta meilė! Pažvelkite, kaip jis eina žvilgančiu parketu, kaip spraudžiasi šokių salės tarpdury, kaip stypčioja prie afišų stulpo ar puldinėja prie prekystalio, neišmanydamas, kaip už turimas kapeikas nupirkti jai kuo gražesnę šventinę dovaną. Štai su ta dovana dūlina atokiomis gatvelėmis namo, nes ji nė ateiti nesiteikė. Šitas, po dešimties kartų puldinėjantis prie telefono automato, keičiantis kapeikas, stabdantis praeivius. Šitas, kuris, užsiglaudęs už kampo, purvina, suglamžyta nosine valosi nosį... Pala, ar tik ne ašaras šluostaisi?.. Geriau tegu jis kuo giliau nugrimzta į tamsią praeities atmintį.

Visa jau buvo praeity — ir nykus jūros staugimas, ir apverstos valtys, ir begalinis jos gerumas, atmieštas neištikimybe, melu ir gebėjimu prisirišti. Skaudžiai juos abu nutvilkė ta meilė. Bet kas gi kaltas, jeigu ji pati padarė viską, kad užpūstų tą didelę ugnį, galėjusią visa nutvieksti reto grožio spalvom? Dabar jis tematė tik jos varganą, suodžiais ir pelenais apneštą veidą, pilką, suakmenėjusį, kietai suspaustomis lūpomis, nukarusias palei šonus rankas... Tačiau... Meilės agonija tęsėsi ilgai. Labiausiai jis bijojo prisiminimų. Ką sakys skverams, namams, gatvėms, kurie juos matė, ką sakys seniems, išgeltusiems laiškams, atvirukams, knygoms, kurias skaitė kartu popiečių ir vidurdienių valandomis, ką sakys jos dovanotoms knygoms, vietoms, kur jie mėgdavo lankytis? Ką sakys saulės blyksniui ant tuščio staliuko, prie lango toje kavinukėje, nužvarbusioms žvaigždėms, kurias išvysdavo pravėrę duris, kaip jis nuvažiuos į pajūrį, praeis pro kioskus, kur gerdavo drungną aprūgusį alų? Ką pasakys ūkanotai dienai, žuvėdrų klyksmui, išplaukiančio laivo stiebui, bangų ošimui, smėliui, kuris jau seniai bus užpustęs jų pėdas? Rodės, jie užgrauš visokiais priekaištais. Visur jį persekios nepaguodžiamas prarastosios meilės balsas. Ar galės jis kada užmiršti, kaip ji glaudėsi prie jo, apimta siaubo, ir vis kartojo jo vardą, vis klausė: ar tu mane myli, ar labai mane myli, sakyk. Ak, tu nežinai, kaip man baisu. (O jis, šaltas analitikas, pavyduolis, glostė ją ledinėmis rankomis ir, žioplai pravėręs burną, galvojo: “Dėl ko ją dabar toks siaubas apėmė, kas čia galėtų būti?”)

Bet meilė praėjo, ir tie daiktai, visa, kuo ji buvo gyva, išsyk prarado žadą, tapo kurti, akli kaip ir jis, jie nieko nebenorėjo apie ją žinoti. Tačiau argi tuo būtų patikėjęs, jeigu kas jam tai būtų sakęs anksčiau?

Kartą, grįžęs į miestą po ilgos ir karštos vasaros, jis ilgai klaidžiojo rudeniškomis gatvėmis. Jos buvo apleistos, tuščios, ir visur čia žiojėjo buvusios meilės žaizdos, randai. Anksčiau, būdavo, grįžęs jai paskambina iš stoties, žinodamas, kad ji laukia, kad neatsisakys praleisti vieną kitą valandėlę, o kur ji dabar?

Vakarėjo, oras vėso, ištuštėjusiomis gatvėmis vėjas gainiojo sudžiūvusius lapus ir popiergalius, kažkur miesto pakraštyje gaudė balsai — ten vyko jojimo konkursas. Tuščios kavinukės, tušti prieangiai, skverai, iš pritilusių studentų bendrabučių sklinda muzika... Šen ten kelią parkerta vienišas praeivis. Kokias kavinukės duris tik praverdavo — visur tuščia, tylu. Ilgai stovėjo prie vieno slenksčio su tamsiai raudonų plytų sienomis, — ne kartą jis čia sėdėjo su Stela va tokiais pavakariais ir niekad nepatirdavo tokios gėlos, tokio maudulio. “Kaip gerai, kad tu čia”, — pasislinkdavo prie jos artėliau lyg prie kokio liūdno ir ištikimo, vienintelio užmirštos, užpustytos, nesuprastos, niekam nežinomos būties sargo. Čia, aukštam plytų židinyje, būdavo, traška ugnis, žmonės ateina pasišildyti sužvarbusių rankų; sermėgėti, apnešti sniegu, užgeltomis kojomis, išeina palikę drėgnus batų pėdsakus ant grindų ir prie židinio, kur prikaltas aprūdijusios skardos lapelis... šarmojančiame lange šmėsčioja siluetai, varstosi durys, įvirsta šalti garų tumulai, visi skuba, bruzda, nelyginant būtų koks ruošos metas, kartais, žiūrėk, lyg skimbčiotų kibirai, bildėtų nusviedžiamos malkos. (Ak, kiek daug bylojo jo pasąmonei tie garsai, kokiais vaizdais jie išplaukdavo!) Aukštu geležinkelio pylimu pūškuodamas pralekia traukinys, nuaidi jo skardus švilptelėjimas... Ir kažkodėl jam labai miela, artima tapdavo viskas — ir tie žmonės, užeinantys pasišildyti, ir didžiulė statinė, kurią jie apstodavo, ir ugnies spragsėjimas, ir sukaitusios padavėjos, lakstančios su karštais moliniais indeliais, kuriuose plūduriuoja riebūs, sultingi avienos kąsniai, ir bruzdesys bei kvapai iš virtuvės — ten kažką vis skrudindavo, virdavo, kepdavo, ir tamsiai raudonos mūro sienos, ir medinis stalas, ir kaskart vis labiau šarmojantis langas su melsvomis žvaigždutėmis ar pamėkliškai žvilganti mėnesiena. Ilgai jie čia užsibūdavo... (Kaip jis visa tai užmirš, kada?) Kam dabar papasakos apie tuos vakarus, kai jos nebėra, kas jam sugrąžins jo slaptą gėlą? Kas jį supras?

Staliukas, prie kurio jie įsikurdavo, buvo tuščias, visi staliukai buvo tušti, per juos šliaužė įkypa, akinanti, nejauki šviesa, kurioje mirgėjo išgeltusių lapų šešėliai, pylimu bildėjo karšti, pajuodę nuo anglies traukiniai. Į tuščią vėstantį dangų stiepėsi balandžių nutupėti bažnyčių bokštai, — visa sena, palaidota, užmaršty, nebeprisišauksi; seni namai, senos arkos klojo šešėlius, prabildėjo anglies prikrauti karučiai, tingiai nusižiovavo mėsos krautuvėlės tarpdury stovintis vyriškis rausvai išterliotu chalatu, negrabiais pirštais, vėjas lupinėjo nuo sienų ir stulpų afišas, klūpėjo maldininkai... prisimerkę nuo saulės, skveruose stoviniavo vaikiščiai, ir su tuščiu bokalu rankoje gręžiojosi į retus praeivius prie statinės stovinti alaus pardavėja. Visa buvo tarsi sustingę kažkokioje beprasmybėje. Ko čia jis atvažiavo? Kas ją galėtų atstoti? Ar bus tokia, kuri ją atstotų? Staiga jam tapo aišku: su šituo miestu jį rišo tik ji. Skaudus, nežinia iš kur užklydęs posmas nutvilkdė širdį — tavęs daugiau nebus. Nuojauta sakė: praėjusi meilė kaip mirtis — neprišauksi. Skausmas buvo toks pat aštrus, kokį patyrė kartą vaikystėje, pakirdęs šviesų vidurnaktį. Prieš jį traukė liūdna laidotuvių eisena, nešina brangiausiomis meilės relikvijomis. Tai buvo tas pat, lyg matytų, kaip ją užvožia karsto dangčiu. Išsiskyrimas jam buvo tolygus mirčiai. Mirė meilė, mirė ir ji. Kitomis akimis į ją žiūrės, kitaip jos klausysis. Ne, ne, niekad to, kas buvo, nebebus, nesugrąžinsi.

Vakaras jį užklupo tuščioje aikštėje priešais operos ir baleto teatrą. Čia jie klausydavosi Čaikovskio, Vagnerio... tuose žvilgančiuose balkonėliuose buvo taip tvanku... ji vis vėduodavosi nosinaite.

Žiūrėjo į sunkias kolonas, į išblukusias praėjusio sezono afišas, viena iš jų skelbė: TEATRAS UŽDARYTAS VASAROS ATOSTOGOMS, kita (ją ką tik priklijavo sargas): SEZONO PRADŽIA; kaip greit pralėkė vasara, pagalvojo. Ir dar pagalvojo, kad per visą tą laiką, kol šeimininkai ir artistai paplūdimiuose poilsiavo, teatras buvo apmiręs, tuščias, uždarytomis langinėmis, nė šviesos spindulėlis čia nepatekdavo. Jis truputį pravėrė sunkias juodas duris — salės gilumoje darbavosi kombinezonais apsirengę darbininkai, jie valė apdulkėjusias dekoracijas, sienas, baldus, kostiumus...

— Laikas baigti, — pratarė, ir kai metalinės durys sunkiai girgždėdamos vėrėsi, jis potekomis puolė prie telefono, o paskui išgirdo jos abejingą, šiurkštoką balsą (iš kur ištraukė, kad ji šią akimirką vieniša, kenčianti kaip ir jis?).

— Tu? — paklausė ji be menkiausios džiaugsmo gaidelės. — Gerai, galime susitikti, — pasakė abejingu balsu, — kur mes eisime?.. Tik ne prie stoties... Nors, jeigu tu nori, man vis tiek...

... Kur tu, miegančioji Diana, apnuogintoji macha, kur tu, švelniai kvepiančioji — ateik! — o baltasis harmonijos groži, trapusis atspindy, kaip suspindi kartais vakaras tylinčiame ežero vandeny, o nuodėme be gėdos, meile be graužaties, be drovėjimosi! Nugrimzdau į patį tavo dugną, skaidrų kaip mylimosios akys, kurių niekad netemdė menkiausias šešėlis. Radau žaidžiančius prie vandens vaikus, saulėje dūlėjančius uolynus, vėsiame alyvmedžių šešėlyje savo būstą stačiau, o saulė kybojo pačiame zenite ir, rodės, niekad nekrustels iš vietos; džiūvo ant virvutės skalbiniai, džiūvo ant uolos jų šešėliai, aukštai danguje suko ratus plėšrus paukštis, mačiau baltus laivų stiebus prie horizonto, akino bangos, — visa ten buvo pilka, išdeginta, bet nuo jūros dvelkė vėsa, ir mes vis leisdavomės per karštas uolas prie vandens, o kai grįždavome, ten, tarp alyvmedžių, sušmėžuodavo gražus plėšraus žvėries kailis. O kai atėjo gaivus pavėsingas vakaras su žvaigždėmis, alyvų kvepėjimu, bangų šėlimu ir savąja meilės kalba, girdėjome hienas, šakalus... Paskui visa tapo kasdieniškai paprasta, ir tu man pasakei: numylėtasai, ir aš girdėjau atsargius plėšriojo žvėries žingsnius; kas tu be jo riaumojimo ir grakštumo, kas tu, prijaukinta, saugi, kas tu, įspėta, įprasta, kasdieninė, bijanti savo prigimties alsavimo?

SKAITYKLOJE

[1]

Susikeitęs už nugaros rankas, sieksniniais žingsniais matuodavo savo kambarėlį. Tik gilus vidurnaktis matydavo jo veidą, tik suskeldėjęs veidrodžio stiklas — šitaip kartais tūlą eiliuotoją, mokslininką naktį aplanko sapnas, kad jis sukūrė stulbinamai talentingas eiles, kažką nepaprastai reikšmingo sukūrė, suprato, atrado ar išsprendė tai, kas jį metų metais kamavo. Tačiau kaip nusivilia, kai prabudęs nė prisiminti neįstengia sapne skambėjusių posmų, nesupranta, kuo taip magino vienas kitas sąmonėje užsilikęs žodis.

Toks sapnas jam prisisapnavo nemiegant, visiško išsekimo akimirką, kai, gerą pusvalandį entuziastingai lakstęs po kambarį, jis prisėdo prie stalo ir pabandė žodžiais apibūdinti tai, ką suprato, kas jį taip įkvėpė. Tačiau sulig pirmaisiais žodžiais ėmė beviltiškai sklaidytis visas minčių ekspresyvumas, aiškumas, jis manė kažin ką parašęs, o parašė keletą neaiškių sakinių; kur kas aiškiau, įtaigiau ir tiksliau yra tai jautęs. Kiekvienas įspūdis, kiekviena mintis taikliausiai ir betarpiškiausiai gali būti išreiškiama tuomet, kai gimsta — kol ją lydi jausmo įtampa, kol ji apgaubta įkvėpimo. Jam išsisklaidžius, užfiksuota mintis tampa banali, bejėgė, nes žavesį, patrauklumą, o dažniausiai ir prasmę jai suteikia įkvėpimo jėga, išgyvenimo stiprumas — poetiškumo dvelksmas. Pats to nesuvokdamas, jis jau tada buvo menininkas. Kas tai buvo per praregėjimas? Koks visa aprėpiantis dėsnis, paslapčių paslaptis, kokios galios dvelktelėjimas? Dvasios... šnibždėjo jis, akmens dvasia, medžio, paukščio, kalno, žmogaus dvasia, šnibždėjo nė neįtardamas, kad šitoksai pažinimas jau yra buvęs... Energija... šnibždėjo apmirdamas. Visa, kas gyva, slepia savy kokius nors pradus, užuomazgas... Ląstelė... genas, kuriame užkoduotos visos organizmo savybės, visi kaitos ir augimo tarpsniai... Bet kaip iš neapsakomai mažo išaugama, išsirutuliojama?.. Kaip visa tai įsivaizduoti, pamatyti? Sulig kiekviena mintim jis grimzdo gilyn ir gilyn, galvojo... Panašius išgyvenimus šitaip savy sužadindavo ir mistikai, kartodami neaiškius žodžius, skirtumas čia gal tik tas, kad jis žadino, juos, į viena telkdamas įvairių mokslų, beje, ne itin gausias žinias, stengdamasis jas susieti. Vienovė, tvarka, dermė, kartojo jis. Visatoje visa turi būti tikslinga. Visur reiškiasi griežtas mums nesuprantamas dėsnis, stagnacijos čia negali būti — arba tapimas, plėtojimas, arba irimas. Augti, vystytis, gimdyti panašius į save... Žmogų valdo vidinė prievarta. Jis turi išsaugoti ir apginti, kas jam yra duota, vienas — grožį, kitas — gėrį, trečias — brutalumo, vadžios ar egoizmo įsikūnijimą. Paklusdami savo paskirčiai, jie ir gyvena. Žmogus visa įkūnija kažkieno noru, ne savo, o svetimo valia, jis gyvena, jis įrankis... Ką tik be garso šūkčiojęs, gestikuliavęs, didybės šuoro pagautas, staiga pasijuto apgailėtinas, apviltas, įrankis kitos gyvybės, o pati gyvybė, esmė — kas tai? Lukštas susidėvi, supūva, o gyvybė, kaip ir ugnis, persimeta, bėga toliau... nuolatinis degimas, kaita. Kokia žmogaus paskirtis? Savąjį aš nepakartojamą, visuotinį išsaugoti? Gamtai mažiausiai tai rūpi. Savitų nepakartojamų ji gali sukurti milijonus, jos esmė — kurti, dauginti, tačiau beprasmio pertekliaus ji nemėgsta. Nepaprastas gyvybės prado gajumas, visur žūtbūtinė kova... Taigi... kaip čia sakysi: aš... Aš noriu, galiu... Teisingiau būtų sakyti: kažkas many nori, gali. Žmogus turi išniokt į tai, kas jame vyksta, žiūrėti kaip į kažką pašalinio, jis turi nuolat stengtis pakilti virš savęs, turi mokėti į savo aistras, norus, ambicijas pažvelgti iš šalies, nesutapatindamas su savuoju aš. Čia ir prasideda dvasiškumas. Visuotinumo, tobulybės ir išminties alkis. Klausia: kas aš esu? Kodėl aš čia kenčiu, kodėl tai mane džiugina, o tai kelia baimę? Jis turi stengtis būti ne instinktu, aklu, paklusniu, gyvybinių galių tarnu, jis turi stengtis iš jų išsilaisvinti. Išsilaisvinti, kiek tai įmanoma, nes bet kokia priklausomybė individą žemina. Štai kodėl... Štai... bėrė jis žodžius, panirdamas kažkur vis gilyn, kur laukė vienatvė ir atskirtumas...

Štai kodėl vienam rašytojui visi žmonės atrodė kaip kokie rūmų tarnai — su livrėjomis, persmelkti neaiškios baimės, čia pernelyg išdidūs, čia nusižeminę. Ką jie veikia, nė suprasti neįmanoma, aišku tik tiek — atlieka kažkokias slėpiningas, grasias pareigas: saugo, padavinėja, šliaužioja keliais, lekia, kai juos pašaukia, ir jų akys sužiba kaip vaikų... Priklausomybė nuo aplinkos, išorinių instancijų yra vidinės, instinktyviosios priklausomybės išvirkštinė pusė. Štai... Štai! — šūkčiojo jis, apkvaitęs nuo savo atradimų, traukiančių jį kažkur tolyn, kur retai kieno įžengiama.

Aš, — rašė jis, vos spėdamas vytis mintis, — šliaužiau, lėkiau klupdamas, žeminausi, verkiau, kentėjau, išdidžiai postringavau, bet vis ne tai, ne apie tai; kurgi aš lėkiau, jeigu ne į šviesą, rimtį, laisvę? Kur vadino tas aiškumo potraukis? Aš buvau kaip aklas, kaip kurčias, menkas, bevalis padaras. Tamsoje... kelio aš ieškojau tamsoj.

Jis žiopčiojo iš nuostabos kaip išmesta ant kranto žuvis, gaudė orą, čia užvaldomas entuziazmo šuorų, čia nevilties. Ką tik jis kalbėjo, dėl ko tik ginčijosi, kad ir kokie atsieti tai būtų buvę dalykai, už jų slypėjo kažkas asmeniška, intymu, siejosi su jo meile, slapta gėla. Kokie mes! Jeigu mums kas nepasiseka — visas gyvenimas neturi prasmės, atrodo žiaurus, apgaulingas, — rašė jis, prišliedamas prie savęs daugelį žmonių, visais apsupdamas save, suburdamas juos aplink.

Kas liečia ar ištinka tave, ką tu galvoji, jauti, turi būti visuotina, absoliučiai teisinga, dar daugiau — visiems privaloma, o jeigu ne — jie kvailiai, neišmanėliai, gyvenantys iliuzijomis, kupini vaikiško tikėjimo. Kaip mes bijome pasilikti vieni! O kiek atžaraus išdidumo elgesyje tų, kurie drįsta eiti vieni, savaip galvoja, kokie jie kartais būva nepakenčiami! Tai, kas jam buvo gyvybiškai svarbu, kas dusino, smaugė, temdė akis, draugams nė neegzistavo, kokie niekai rodės jiems visi Kanto imperatyvai, Hegelis... Skausmas, — rašė jis, — turi būti pamatytas, išgirstas. Ne, jis neįtikindavo jų. Tik vienas kitas, baugščiai dairydamasis, pasekdavo iš paskos keletą žingsnių ir... grįždavo arba neryžtingai imdavo mindžikuoti vietoje, nebepaveikiamas nei jo niukčiojimų, nei padrąsinimų, nei pažadų, — jautė: ten šalta, nejauku. Neįstengdavo jų paveikti nė familiariu draugiškumu. Jį supo kandus priešiškumas. Susimirkčiojimai, gūžčiojimai, susižvalgymai. Jie stebėjosi juo, dėjosi nesuprantą, ko jis nori. “Koks fanatikas!” — išgirdo kartą iš savo draugo. Šie žodžiai jį nupurtė tarsi stipri elektros srovė. Tai buvo nelaukta, o svarbiausia — nedraugiška, neteisinga, — tuo jis buvo tvirtai įsitikinęs. Kurį laiką visa aplinkui sustingo, kažkas kietas, neįveikiamas, aštriais, laužytais kontūrais, iškilo priešais jį. Nelauktai padvelkė šaltas priešiškumo gūsis, kažkas intensyvaus, stipraus persmelkė jo būtybę — nevilties ir protesto gniužulas, didėjantis pasiryžimas gintis, kovoti iš paskutiniųjų, pojūtis kažko kieto, nepalenkiamo, kaip ir ta vidinė galia bei jos pamėklės, su kuriomis jis susidūrė. Dvi spalvos — juoda ir balta — grafinis linijų kietumas; ant sienų sumirguliuodavo geltonos nejaukios dėmės, kažkas stingo, trupėjo, aižėjo. Šaltis dvelktelėjo iš pačių jo prigimties gelmių. Šerkšnoti medžiai, rūsio angos arba šalčio raštai lange, karšti kavos puoduko garai — štai ką jis pamėgo tą žiemą, kai saulė lėtai slydo prie horizonto. Savo kambarėlyje pasikabino “Šauksmo” reprodukciją, pamatė, kokia kraupi Van Gogo kavinė. Jo geltona kėdė su pypke...

Tą pavakarę, retkarčiais žvilgčiodamas pro skaityklos langą į pilkšvus, tarsi nerangios jėgos stumiamus debesis, garmančius kaip apšerkšniję ledai, į tuos nykiausius savo paauglystės ir vėlesnių žiemų pasiuntinius, jis ilgai plaikstė reprodukcijų albumus; tokios gyvos, šilumą skleidžiančios buvo jų spalvos, taip jį jaudino senas ąsotis, silkė, apelsinų geltonis, žemėtas valstietis, klumpaitės, apnuoginto moters kūno ramybė ir jaukuma, o ypač ta vijokliais apaugusi mūro siena, kalva, dangus, — šimtus kartų tas dailininkas tapė vis tą pačią mūro sieną, stengdamasis kuo autentiškiau perteikti pojūtį. Kodėl? Kas gi jį vertė? Dabar jis žinojo kodėl — kodėl dešimtis, šimtus kartų tą patį natiurmortą, sieną, veidą, drabužį tapė tie paklaikėliai dailininkai — su įniršiu, neviltim gremžė drobę, skaptavo, derino, taisė, ir kai jiems pavykdavo pasiekti ko nori — o ko nori, retas temokėjo deramai paaiškinti — džiūgaudavo kaip pamišėliai, kaip vaikai, šūkaliodami keistokus, jiems tesuprantamus žodžius: apčiuopti realybę, sugauti, transformuoti, pajungti... Nusiplūkę, išvargę, karščiuojančiomis akimis, alkani, išjuokti, atstumti, iškvaišę, besišaipantys vieni iš kitų, nenorintys suprasti, ką kuris daro, ko siekia, kategoriški, nepakantūs, jie stovėjo kiekvienas savo poste, budėjo, laukė. Vienam pavyko nutapyti uolas, kitam — liepsnos liežuviu iš žemės gelmių išsiveržiantį topolį, trečias visa permerkė ultramarinu, ketvirtas nutapė kalną, ant jo vijokliais apaugusią mūro sieną... penktas — tris obuolius, butelį, prijuostę, perteikdamas tokį medžiagos tvarumą, kokio dar nė viena akis nebuvo pastebėjusi, šeštas visą gyvenimą tapė tų pačių moterų veidus, pečius, krūtinę, rankas ir pagaliau išgavo tokį švelnų gracingumą bei tokį švelnų judesį, kad... septintasis nutapė rožių kerus, dar kitam pavyko... sustingdyti judesį, erdvėje taip išdėlioti figūras bei šešėlius, sulaikyti vandens ir laiko tėkmę, kad, rodos, nebėr... tik kažkas šaukia iš stovinčio vandens, pridėjęs ranką prie lūpų, bet vėlgi — šaukia ar ne, nesuprasi; keista, nė aido nėr, niekas negrįžteli į jį, nepasuka galvų. Visa uždara, užsisklendę savy — ir šuniukas, ir rūkantis ant kranto senis... Apmirimas, nenusakoma, be gyvybės ženklo rimtis ar saulėtas popietinis snūduriavimas prie vangiai tekančio vandens...

Tie keistuoliai, puldinėjantys į kraštutinumus, šaukė vieni kitiems: čia realybė! Ne, čia! Aš suradau! Ne, — atsiliepia kažkas, ir vėlei visa pradedama iš naujo, viliantis atrasti, užčiuopti. Netikėdami galutine, netgi akivaizdžiausia tiesa, paneigdami tai, ko neįmanoma paneigti, vėl braunasi, ieško, veda ir kviečia į pradžią — iš naujo, entuziastingai, lyg niekas prieš juos nebūtų gyvenęs. Čia galbūt tiktų jūros, be paliovos šturmuojančios uolas, jėgos, sudrebinančios žmogiškosios egzistencijos pamatus, įvaizdis. Atakos tebesitęsia: pilkos, beprasmiškos realybės atakos... Tik kartkartėm ateina stiprios, sveikos individualybės, — rašė tą vasarą savo dienoraštyje Juozas, — į kurių egzistavimo lauką patekę pabiri bespalviai realybės gabalai išsidėsto pagal slaptus dėsnius, įgyja egzistencijos prasmę ir grožį. Kuriama, kol ji žiūri sfinkso akimis, kol ji šmėžuoja už plonos širmos, tačiau užtenka pamatyti plikus realybės griaučius, užtenka tik patikėti būties absurdu, ne išprotauti, o patikėti, — tai ne visada priklauso nuo mūsų, — atsitiktinumu, beprasmybe, ir kūryba baigiasi...

Tik dabar, dabar, — rašė Juozas, — šitai užčiuopiu, girdžiu, matau. Grožis, gyvenimas, menas... ištariu ir kylu į lėkščiausią paviršėlį — tokie banalūs, nuvalkioti, apseilėti, prisigėrę saldaus alpulio, egzaltacijos, tuštumos, velniai žino ko šie žodžiai, net jeigu juos pripildytumei didžiausios prasmės, jeigu jų apvalkalą prisotintumei taip, kaip pernokęs vaisiaus branduolys.

Ir anksčiau aš pavartydavau reprodukcijų albumus, apsilankydavau parodose, tačiau išeidamas slaptai apmaudaudavau: nė vienas paveikslas nepadarydavo stulbinančio, pritrenkiančio įspūdžio. Žvilgčiodavau į savo draugus, šūkaliojančius: kolosalu! ekstra! klasė! nu fain, nors iškrisk!.. tačiau nemanau, kad bent vienas iš jų būtų mokėjęs visiškai susilieti su kūriniu — kūrinį reikia atrasti! Joks meninės išraiškos priemonių, siužeto, formos, kompozicijos privalumų, užslėptų prasmių vardijimas nepadės jo atrasti, jeigu tu pats nepajusi... kaip savo džiaugsmo... vilties... kaip...

Panašias mintis jis vadino blyksniais, artėjimo akimirkomis — jų šviežumą bei reikšmingumą liudijo padažnėję širdies dūžiai: visą užliejanti viltis, pasitenkinimo, išsipildymo jausmas, nors būdavo ir kitaip: “Eini, smelkiesi, čiumpi, griebi, — rašė jis, — o vis ne tai, ne tas, reikia išlaukti, kol jos išauga, prinoksta — tada tik raškyk. Tai tikroji kūryba, tai...”

Buvo apstulbintas, kai iš dėstytojo vietoj lauktų pagyrimų išgirdo priekaištus, netgi patyčias. “Bet aš tai supratau savo galiomis... aš!.. — klykė viduje balsas. — O ką supranta jūsų numylėtiniai, kurie kaip papūgos kartoja jūsų žodžius, cituoja vadovėlius?! Jie niekad neklysta, jie iš viso nieko negalvoja, niekada jie nepatyrė to keisto jausmo, kai smelkiesi, eini ir eini ir jau atrodo, kad šį tą suradai, pastebėjai... Tačiau ne, per maža, dar ne tai, dar nepajėgei iškelti, išsakyti, ir vėlei tu leidiesi į tuos požemius, vėl plūkiesi, ir taip nuolat, be atvangos, tikėdamas, kad vis dėlto rasi aukso gyslą...”

Kurį laiką su neslepiama neapykanta žiūrėjo į tą nevalyvą, baltais apsipešiojusiais marškiniais vyriškį, cituojantį jo žodžius ir besišaipantį iš jų, paskui atsistojo ir išėjo trenkęs durimis...

Netrukus Juozas paliko konservų gamyklą, paliko ir tiksliųjų mokslų studijas, ėmė studijuoti filologiją, persikėlė gyventi į bendrabutį.

Rytais aprūkusioje skardinukėje išsivirę sriubos ir paskubomis užkandę, įkypos saulės kiek sušildytu grindiniu jie skuba į institutą. Pertraukų metu stoviniuoja koridoriuose, žvilgčioja į merginas arba skaitinėja išgeltusius sienlaikraščius. Knygų, suolų, auditorijų kvapas, ir tie mūrai su aptrupėjusiais varpinių bokštais, kuriuos regi pro langus, ir skaityklų tyla, ir mintys, kad šitaip jau stovinėjo tūkstančiai pirmtakų, kad žvilgčiojo į sunykusį, susikūprinusį beržiuką prie išdžiūvusio fontano ir galbūt galvojo apie namus, apie šviesius rugsėjo laukus, kuriais jie, rašaluoti, su vadovėliais ir sąsiuviniais, grįždavo iš mokyklos. Ir anie tikriausiai taip pat šnekino merginas, dirsčiojo į sienlaikraščius, varstė skaityklų ir auditorijų duris. Visa kartojasi. Vienus neregima galia lenkia prie knygų, kiti stoviniuoja lūkuriuodami, tretiems paskaitos tebuvo tik pareiga — jie jau turėjo savo gyvenimą.

Daugelis jų su instinktyvia baime stebėjo vieni kitus — kuris pirmas išnirs į priekį? Vieni brovėsi drąsiai, ryžtingai, žinodami, ko jiems reikia, kas jiems patinka, kas gerai, o kiti prašinėjo draugystės lyg išmaldos ar glaustėsi už stipresnių nugarų, visokiais būdais stengdamiesi perkalbėti, paveikti draugus. Paikos iliuzijos, vėliau ar anksčiau turi priimti, kas tau skirta, niekas už tave nenugyvens tavo gyvenimo. Juozas tai puikiai žinojo. “Ko tu vis žiūri, kur kas eina, ką daro?” — kuždėjo jam kažkoks balsas. Jie buvo pernelyg dideli kolektyvistai; šis jausmas ypač buvo stiprus tų, kurie nežinojo, ko jiems griebtis. Bet laikas stūmė juos lyg gegužiukus iš lizdo. Išskrisdavo, jausdami didelę nuoskaudą ar pavydą, o kartais pasiryžę kažkam keršyti...

Geriausiu savo draugu Juozas tebelaikė Albiną, tačiau jų santykiai buvo gerokai pašliję, vis rečiau Juozas pas jį beužsukdavo. Albinas iš visų šaipėsi, kandžiai, piktai, visur regėdamas ydas, kurios būdingiausios buvo jam pačiam, sutiktas kely, tačiau neatpažintas jo paties antrininkas jam kėlė koktumą. Juoku ir ironija jis gynėsi nuo savęs, jis gyveno už tos juoko užkardos. Daug kas ant jo širdo dėl pelnytų ir nepelnytų nuoskaudų, už tai, kad juose teregėjo tik kažką karikatūriška, už tai, kad jo žodis ir balsas ne vieną jų sulaikydavo pusiaukelėj, priversdamas atsigręžti į save. Tik Albino niekas nepriversdavo į save žvilgtelėti — taip įnirtingai jis gynėsi, visus puldamas iš anksto. Kažkokia lemtinga paklaida buvo užkoduota jo sieloje. Anksti paneigęs tėvų autoritetą ir išsigynęs globos, nesąmoningai jis ieškojo kitų autoritetų, bet kažkas vis jam sukliudydavo. Jis elgėsi kaip pavydus įsimylėjėlis ar vaikas. Jis tarėsi čia būsiąs vienintelis, buvo nepakantus varžovams, jis čia ieškojo ir tūžo, kažko nerasdamas.

Retomis akimirkomis tarp jų stodavo ilga pauzė; švysteldavo koks vaikystės vaizdas: vaikas šaltoje pašvinkusioje gryčioje, už apskretusio stalo skaitąs knygas (ko jis norėjo, ko vylėsi?), apiplyšę sienų apmušalai, šventųjų paveikslai, spindinti kovo diena, šalti varpų dūžiai...

Jau buvo miręs Albino tėvas, mirtimi galavosi jo motina, jie taip ir nepamatys, kuo buvo teisus jų sūnus. Ir kas gi išdildys iš atminties varganas, išsukaliotais pirštų sąnariais motinos kojas, minančias karštą keliuko smėlį, jos siaurą, įdubusiais skruostais veidą; gal ir dabar ji tebestovi kieme ir, prisidėjusi prie primerktų, trumparegių akių ranką, dairosi į keliūkštį, o vidurvasario vėjas plaiksto sunkų sijoną; kas jai bepapasakos apie sūnų, ar bespės jis pas ją sugrįžti su gausiomis dovanomis?..

Šit jis regi geltoną skrundantį saulėje bulvių lauką, Jaučia grikių kvapą, kurį vėjas atneša iš Kunigiškų laukų, šit baltas Šventosios tiltas, pakrypusi jo kiemo tvora, raudoni gryčios skliautai, vėsa alsuojantis šulinys, — užtekdavo menkiausio vaizdo, ir jis pasijusdavo taip, tarsi jį kas mieliausiu vardu būtų pašaukęs.

Ten, kur dabar džiūsta obelys ir, keldamas karštas dulkes, siaučia vėjas, kur pajuodęs nuo liūčių klojimas tarsi milžiniškas jautis, klumpantis ant keturių, ten prasidėjo slaptoji jo sielos drama, kuriai buvo lemta užsibaigti šiame mieste.

Žvaigždėtą, šiltą pavasario pavakarį po beprasmių ginčų išėję į bendrabučio balkoną, jie abu nutilo — šiaurės vėjas dvelkė arimais, pavasariu, žiedais. Abu tarytum išgirdo pratisą garsą, plaukiantį žvaigždėtu skliautu iš tėviškės. Mintis, kad jie turi bendrą vaikystę, juos suartindavo, kaip brolius suartina mintis apie tėvą ar motiną, tačiau visa, ką jie čia darė, ko siekė, juos tik skyrė. Priešiškumas buvo stipresnis už juos pačius.

... Nuėjęs prie upės, Juozas žiūrėdavo į sūkuringą, nuožmiai riaumojančią srovę ties staigiu posūkiu į vandenį, kunkuliuojantį seklumose ir per akmenis, per aprūdijusius geležgalius, armatūros griaučius besiveržiantį kažkur į pakalnę, į gilų niūrų tarpeklį. Švelnumas, rimtis ir įsiklausymas būdinga viskam, kas žydi, tarpsta, brandina gyvybės syvus, netramdomai, nevaržomai, paklūstant prigimčiai, kuri savaime yra ir laiko tekėjimas, ir be vargo, skubos pasiima visa, ko jai reikia. Moteriška prigimtis ramesnė, jai reikia tik laukti, tausoti, globoti tai, ką turi. Sunkiau vyriškai. Ji turi nuolat ieškoti, vesti, ginti, valdyti, jai nėra laiko save puoselėti, gražinti. Atlikusi paskirtį, ji kur kas skaudžiau pajunta savo nereikalingumą, ji visuomet gali atsidurti nuošaly, tapti apgailėtina, apverktina.

Medžio kamienas buvo kreivas, išsiklaipiusiomis, išdrikusiomis į šalis šakomis, išsukaliotais sąnariais, iš pradžių jo linkta į upę, į pietus, paskui staiga lūžis, dvišakumas, vienas kamienas kaip strėlė šauna į viršų, kitas į šoną, o po metrinio tarpo — į visas puses kerojančios, lūžinėjančios, gumbuotos šakos... Bet kas pasakys, koks jis turėjo būti, kokie veiksniai jį formavo, koks pavidalas buvo užkoduotas sėkloje, kokios čia buvo išorinės ir vidinės sąveikos — ir koks turėtų būti jo idealusis antrininkas... Šioje pusėje jį galbūt stelbė kiti medeliai, kurių nebėra, gal dėl to jo pasiduota į šoną, paskui — pastanga išsitiesinti, ir vėl... Jeigu medis mokėtų kalbėti... jame visos gyvybinės galios dramatizmas.

Jau tada sau kuždėjo, kad niekinga... niekinga gyventi savim, klykti, kai tave ištinka blogis, laužyti rankas, puldinėti prie kitų su savo bėdomis. Jame gimė stoiškas išdidumas, ir čia jis rado užtarėjus — didžiuosius menininkus, dailininkus. Kas palyginus su jais buvo draugai? Avių banda. Tai buvo pastebėta draugų, jie dirsčiojo į jį, telkė argumentus prieš jį, nieko neįtariantį, šiaip taip apsišarvavusį, kad galėtų ištverti. Jie ruošė teismą. Vėliau, kai Juozas vienam iš šito proceso įkvėpėjų papasakos savo slaptas dramas, pastarasis pasakys: “Žinoma, be reikalo buvo padaryta iš to politika, neblogas ir nekvailas tu vyras, bet supraski ir mus — buvome jauni: troškome kovos, pasižymėjimų, mums žūtbūtinai reikėjo priešų. Štai ir...”

Čia pat išdygo išsišiepęs Albino veidas, smalsios pašaipios akys — jis dėl kažko džiaugėsi, triumfavo, jis laukė kokio akibrokšto, patylomis provokavo. Juozas nurijo nuoskaudą — žiūrėsim, gerai, juokiasi tas, kas juokiasi paskutinis. Bet jis jau girdėjo ir savo pamotės balsą, krito į dvokiantį savo paauglystės guolį. Ir čia jis tebuvo ištįsęs paauglys spuoguotu veidu, stambiomis paraudusiomis rankomis, nežinantis, kur jas dėti, išstatytas pajuokai, apkalboms, pečių trūkčiojimams. Mirtiniems nuodams reikėjo priešnuodžių, kurie paraližuotų jų galią. Jį gelbėjo santūrumas, orumas, savarankiškumas, drąsa, palaikanti nuojautą, kad meilę, pažinimą kiekvienas turi priimti kaip savo lemtį. Vėliau, skaitinėdamas šias mintis, pastebės: oho! koks patosas! — o dar vėliau, gal po metų, pridurs: manei, kad praaugai save, tu žiūrėjai į save vakarykštį kaip į svetimą, deja, likai toks pat. Jo gyvenimas buvo nutviekstas vidinės šviesos, jis ėjo nesidairydamas į kitus. Baimė žadino pašėlusią drąsą ir užsispyrimą. Nekartojo svetimų tiesų, ieškojo konkrečių savy.

Juozas per dienas išsėdėdavo vėsioje skaityklos tyloje. Sienas be paliovos drebino mašinos, prikrautos betono plokščių, rąstų, plytų, armatūros, ir tas ūžesys, stabdžių cypimas, vairuotojų šūkčiojimai skverbėsi į jo mintis kartu su išdidžiais, patetiškais mąstytojo žodžiais apie žmogaus išskirtinumą. Kartais jį tiesiog sustingdydavo ledinis kokio mąstytojo ar poeto vienatvės alsavimas, nutvilkydavo kančios ar pasididžiavimo žodžiai, pagaudavo siautulingas pranašavimų srautas: jis tiesiog dusdavo nuo kažkieno meilės, priesaikų...

Pro šalį praeidavo knygų šūsniu nešina kuprelė didelėmis, gėlos kupinomis akimis, miesto pakraštyje suriaumodavo liūtai. Prieš jį stūksojo bronzinis biustas surauktais antakiais; mergaitės — bibliotekos darbuotojos be liemenėlių — dalindavo knygas arba, laižydamos ledus, žiūrėdavo pro langą... Iš saugyklų dvelkianti rūsių vėsa, sumišusi su valgių kvapu, juodos statulos... Pro jas praėjęs, jis atsidurdavo netoli ligoninės kiemelio, kur po liepomis važinėjo savo vežimėliais ligoniai.

Žiūrėdavo į viską suraukęs antakius, stengdamasis išlaikyti savy tai, ką suprato, išgyveno kaip praregėjimo, laisvės, susitaikymo pojūtį...

[2]

Taip prasidėjo savojo aš puoselėjimas, barikadų rentimas. Jis negreitai pakeisdavo savo požiūrį, jau mokėjo rinktis, žinojo, ko nori, kas jam tinka, nebereikėjo teirautis kitų nuomonės, žvilgčioti, kas ką daro, ką galvoja, kuo domisi... Jo aš buvo kiek despotiškas, prasikišantis, išdidus, kartais nepakantus, tačiau visuomet įžvalgus, pasikliaująs savimi, savo teisėtumu. Tapo pasitikintis, reikalaujantis sau pagarbos. Pakirdę asmenybės pradai norėjo būti puoselėjami. Nuolat jautė vidinį alkį. Tai buvo bundančios, tarpstančios asmenybės alkis. Ji norėjo reikštis, ji visur ieškojo sau maisto, reikalavo savo teisių.

Ir jie tai pastebėjo. Prisiartino jau nebekviečiami. Žiūrėki į kitus atlaidžiau. Asketas!.. Išpuikėlis, egoistas, užsidaręs, užsisklendęs... “Mano, kad yra už kitus pranašesnis... Kažkuo pranašesnis”, — kandžiai pastebėjo iškaisdamas Albinas. Jie buvo per kuklūs, kad pasakytų: pranašesnis už mus, jie sakė — už visus. Jis, žinoma, protestavo: ne, tai ne išdidumas.

Jis tapo... reiškiniu, su kuriuo reikia kovoti. Kurso susirinkime buvo nuspręsta, kad jis persiėmęs svetima morale, pasaulėžiūra, — individualizmas, egoizmas, savanaudiškumas... Pamėgdžiodami suaugusius, iš gležno, instinktyvios savisaugos kaukėmis prisidengusio jaunuolio jie pasidarė baubą, atvejį. Sušaukė susirinkimą, kritikavo, triuškino, stengėsi prieiti vieningos nuomonės, priimti rezoliuciją, o paskui draugiškai, akylai, smalsiai, rūsčiai, smerkiamai, reikliai, principingai stebėti, kad būtų vykdoma, kad šis paklydėlis, išsišokėlis visur visuomet žinotų — esama dar ir mes. Kaip norėjo kai kurie iš jų vadovauti, tvarkyti, teisti, o svarbiausia — brautis į svetimą gyvenimą, būti jame pranašais, šeimininkais. Ant prezidiumo stalo buvo padėtas protokolas, asmens byla, papildyta jo meilės faktais (jis amoralus!), pacituotos kai kurios jo individualistinės sentencijos. Jis nustebo, kaip buvo išpūstos jo paikos pretenzijos.

— Koks jis... — Čia pirmininkaujantis, liesas, šviesiais garbanotais plaukais, greitos reakcijos boksininkas, kurį ne kartą yra supurčiusios grėsmingos Juozo atakos, instinktyviai perimdamas iš tribūnų šnekėti mėgstančio senyvo docento orų, solidų toną, pritilo. — Taip sakant, — pagaliau pratarė ir mirktelėjo auditorijos gale sėdinčiam Prūsaičiui, kuris kaip mokinukas išraudęs spurdėjo suole, laukdamas progos pasireikšti.

— Pa... pa... pa... vojingas! — išlemeno miknius ir susigūžė.

Niekas taip ir nesuprato, ar jis tai pasakė rimtai, ar juokais, tik vėliau, po susirinkimo, paaiškėjo, kad jam buvo pavesta padėti šioje byloje tašką, nors Prūsaitis kaip įmanydamas neigė: meilikavo Juozui ir kikeno su visais iš savęs, apsimesdamas, kad kaip tik tokį efektą jis ir norėjo sukelti, ir net labiau už Juozą, kuriam visa tai buvo koktu, džiaugėsi Juozo pergale. Po tokio žodžio visi, kurie, ištempę kaklus klausėsi Juozo atsikirtinėjimų bei replikų į šmaikščias, griežtas pirmininkaujančio pastabas, staiga apmirė, laukdami kažko reikšmingo. Pirmininkaujantis pasitempė, atmetė dešiniąją ranką į šalį ir jau buvo bepradedąs kloti savo išmintį, kai pačiame auditorijos gale pasigirdo negarsus kikenimas, kuris vis stiprėjo, ir visi su neslepiamu įtūžiu atsigręžė į tą tvarkos pažeidėją, pasiruošę jį sudrausti, nutildyti, ko gero, išvyti lauk, bet... tai buvo pats dekanas, ir Juozas tik spėjo pamatyti, kaip neryžtingai sustingo pirmininkaujančio ranka, kaip jis nudelbė akis į savo popierius, ėmė juose raustis. Sugriaudėjo sutartinis juokas. Stropiai, ilgai ruoštas teismas virto apgailėtinu farsu. Dabar visi tapšnojo Juozui per petį, kaišiojo rankas, o jis stovėjo prie lango ir žiūrėjo, kaip pliaupia rudeninis lietus...

Tą apniukusį pavakarį, kai drėgmė graužė metalą, akmenis, plytas, skaitykloje jis ilgai galvojo, žiūrėdamas, kaip uolūs studentai pasistiebdami traukia iš aukštų lentynų knygas, paskui atsivertė savo dienoraštį ir parašė anuos žodžius: “Pragaras — tai kiti”. Išėjęs ilgai klaidžiojo rūko apsemtomis gatvėmis — mašinos slydinėjo ant patižusio sniego, plykčiojant rausviems ir gelsviems žibintams.

Bendrabutyje jis buvo sutiktas išskėstomis rankomis, kažkas atkimšo butelį šampano.

— Rupke, nesitikėjau, kad tu taip moki kalbėti! — pasakė Vilutis, paduodamas taurę. Jis mokėjo savo šūksniais taip visus užkrėsti, prajuokinti, suburti visus aplink save, kad Juozas tegu ir nenoromis, vis dar neįstengdamas nusikratyti liūdnų tą vakarą apnikusių minčių, paėmė taurę, susidaužė su visais.

Tai buvo linksmiausi metai: jų juokas griaudėjo auditorijose, sporto aikštelėse, kavinėse. Kvatodami jie eidavo į paskaitas, kvatodavo valgyklose, užgulę lėkštes, juokas juos užvaldydavo paskaitų tyloje, jie tik ir ieškojo, iš ko būtų galima pasijuokti. Juokis — buvo jų nerašytas devizas. Garsiau už kitus kvatojo Juozas. Juokas jam buvo gyvybingumo, išminties požymis, jam atrodė, kad juokdamasis žmogus pakyla virš savęs, apsivalo, išgyvena retas pilnatvės, laisvės, savotiško triumfo akimirkas. Pilkiausi ir nykiausi tie žmonės, kurie nemoka, neįstengia juoktis, kiti tarsi atsiprašydami tik šypsosi maloniai, draugiškai, nuolankiai, droviai, kaltai, bet tai neatstoja juoko, tik išduoda bailią neryžtingą prigimtį, nedrįstančią pulti į išganingą juoko glėbį, pergalėti, įveikti save, pakilti virš savęs. Juokas — tai ne vien jausmas, tai prasiveržimas, protrūkis, susiliejimas su kažkuo didesniu nei aš, tu, jis. Tai sprogusio skaudulio pūliai, efektyviausia prislėgtos, nuolat negaluojančios būties terapija, jos išsigelbėjimas, apsivalymas, jis toks pat būtinas, kaip ir kitos organizmo funkcijos, jame visa žmogaus didybė ir menkumas, kažkas nebeatrenkama, nesurūšiuojama; laukinės gamtos pamišimo šuoras, sparnai, ir kas supaisys, į kokius skliautus — dausų ar pragaro — jie plakas. Juokis, kad užmuštumei baimę, kad nutvilkytumei šalčiu, atbaidytumei priešus, ręski juoko tvirtovę, denkis juoko šarvais, pasigaminki juoko kaukę, juokis, juokis, kol gali, nes, be abejo, ateis laikas, kai pajusi, kad ir šią vieną iš nedaugelio žmogiškų privilegijų kažkas kėsinasi atimti, bet ir tada juokis, juokis, juokas geriau nei ašaros, nei žvilgsnis į tuštumą, žvilgsnis, šliaužiantis rauplėtu aštriu paviršiumi, juokis, kad negirdėtum spengiančio Nieko, Beprasmybės — kurčios, atimančios žadą...

Jis mokėsi juoktis iš savo menkumo, kvailumo ir paikumo, iš apverktinų savo gyvenimo paradoksų. Juokėsi skardžiai, atmesdamas galvą, užsimerkęs, garsiai, nustelbdamas kitus, duodamas jiems toną, pradėdavo juoktis pirmas, kai niekas deramai dar nė nesuprasdavo, kas čia juokinga...

Čia palaidotas humoras — buvo užrašyta viename jo kelio posūky, staigiai kylančiame į viršų. Yra ir data: 1964 metų ruduo — tada jis tapo reiklesnis ir sau, ir kitiems. Apniukusią tų metų dieną, kai drėgmė graužė akmenis ir plytas, kai visa skendo rūke ir, rodės, ilgam dingo bet kokia perspektyva, jis rašė, iš ko tu taip kikenai, juokeisi? Kas gi buvo tavo ironizuojantis juokas, jeigu ne tikrų tikriausias netikėjimas, nežinojimas, kur eiti, ką daryti, ko siekti, ką branginti? Rašau šiuos žodžius ir matau, kad sulig jais kažkur toli prasišviečia, saulės nutviekstą aukščiausią gimtinės kalvą regiu. Dabar lapkritis, bet galbūt kitas ruduo atvers saulėtas platumas. Aidu bus ir skurdu iki tolimų horizontų — kažkam tarsi aš apsisprendžiau, bet nežinau kam. Regiu rudenį, pilnus vaisių krepšius, žemą žemėtą slenkstį.

Daug kas iš mūsų intuityviai, apgraibomis ieško tikslo krypties, suka link savo namų, dūlina patylom nuo draugų, ne visuomet klegėsime kartu. Ir aš, ir tu kartais užčiuopi, randi šį tą sava, nori paimti, neštis, o žiūrėk, kitas tave išjuokia, atkalbinėja, neleidžia, nors tu jau puikiai žinai: gal jam to nereikia, bet tau būtina, tinka, ir vis dėlto kažkodėl neini, delsi, lūkuriuoji, dairaisi, — o visi — kur, ką, visi, ką jie pagalvos?..

Mes budriai sergstime vieni kitus, nors kiekvienas einame kas kur, paskui, lyg kaltę pajutę, rengiame bendrus susiėjimus, ginčijamės, sprendžiame taip, lyg visi kartu ieškotume bendros išeities, bendro kelio. Bet aš matau, kaip vienas purtosi to, kas jį slepia, nori užversti ant kito pečių. Tačiau argi nuo savęs pabėgsi: kiekvienas nori nutverti kažką iš to, kuriam sekasi, ir jeigu negali perimti jo sugebėjimų — perima bent jo manieras, drabužius... Betgi iš tų lukštų, iš visko, kas tau išoriška, kas tik laikina priebėga ir prieglobstis, kas trumpam suteikia tau formą, kas tave palaiko, turi išsilukštenti tikra, sava, ką tu saugosi ir ginsi kaip akies vyzdį. Persirenginėjimai ir matavimasis baigtas, dabar turi gimti tai, už ką žūtbūtinai kovotum. Štai kodėl pašaipus, nuolat kažkuo replikuojantis gyvenimo būdas man svetimas: regime tik tai, ką daro kitas, dažniausiai, ką jis, mano, kito supratimu, daro ne taip. Pašiepiami visi, kurie ieško savo kelio, pašiepiami nuklydėliai, bet kartais geriau nuklysti, negu stovėti vietoj, negu būti vidurkiui, niekam, grynam sveiko proto sprendimui, atstovauti kažkam visuotinam, įkūnyti to visuotinumo smalsumą ir priešiškumą viskam, kas individualu ir specifiška. Manyje daug kas yra specifiška, ir bendri žodžiai to nepajėgia išsakyti, tai netelpa į jokius standartus, štampus, todėl aš dažniausiai tyliu ir jaučiu, kaip tas specifiškumas grumiasi už savo autonomiją ir autentiškumą, kaip ieško deramo žodžio ir gesto. Gal tai ir yra tikrosios kūrybos prielaidos — dauguma yra vartotojai, jie tiktai perima; aš — iš tų, kuriems nieko nereikia gatavo, kurie viską nori įsigyti patys, išbandyti savo kailiu. Aš iš lėtos žemdirbių ir amatininkų padermės. Aš dažnai savyje jaučiu kažkieno tvirtą nepalenkiamą valią, ir ji man liepia daryti visada taip, ir tik taip. Žinau, kas mūsų giminėje turėjo tokius bruožus: senelis. Tas panašumas man teikia jėgų, palaiko ir stiprina.

Šiuolaikiniai einšteinai, pasišventėliai!.. Kiek tokių, norinčių reikštis, įspėti, riktelti! Jie nutildomi apmaudingu mostu, pasodinami, prieš jų akis patiesiamos formulių paklodės, jeigu nori, tegu jas narplioja, iš jų atlaidžiai pasišaipoma, nes būtų geriau, jeigu jie žiūrėtų į lentą, ten, kur įsmeigė akis visa brolija. Vargas tam, kuris nori išsiskirti, kuriam kokia lygtis tapo lemtimi, išsigelbėjimu ar pragaištimi; tokie pasmerkti dūlėjimui. Juos degina nepasotinamas alkis, purto traukuliai, krečia depresija, jie arba pakrinka, išprotėja, netenka jėgų, arba iš tiesų ką nors atranda. Pasišventėliai, atsiskyrėliai, pašaukti pačios prigimties, — kur dabar jų alchemija, kur aukšti vienuolynų skliautai — kur visa tai dabar? Kaip jiems rasti prieglobstį, tylą — tai, kas ne vienam ir šiuolaikiniam žmogui būtina; tokie žmonės tarsi iš kito pasaulio, juos tarytumei gaubia amžių tyla, atskirtumas. Kas patikės jų darbo šventumu, pašaukimu?.. Širdyje jie gedi tuščių celių, apdulkėjusių manuskriptų...

Jų būrelis iš karto krisdavo į akis: vienas ilgas, plonas, kitas drūtas, mažutis, pūstais skruostais, trečias tarsi mietą prarijęs, ketvirtas išdidžiai galvą užvertęs, užlaužęs už nugaros rankas — gink ginkt galva, penktas, Raimis, — mažas nenustygstantis, puldinėjantis prie visų... Ir smagiai kvatojantis Vilutis — tu gyvate, tu žalty, tu žiūrėk! — šūkaudavo žemaitiškai. Triukšmingi, klegantys, jau vien išore komiški, jie kas rytą leisdavosi nuo bendrabučio į pakalnę visus šnekindami, trikdydami, lydimi nustebusių merginų akių — tokiai gaujai, kuri iš karto atkreipia dėmesį, vieni niekai užmegzti pažintis, rasti kalbą. Jie visi jautėsi tarsi kokie komedijiniai personažai, sąmoningai šaržuodavo charakteringiausias savo ydas, polinkius: vienas vaidino nepasotinamą rajūną, kitas lėbautoją, trečias persikūnijo į kokį dėstytoją, perėmė jo balsą. “Tai matai... Aš ir sakau... Draugai, šitaip... Ateinu — žiūriu... — pradėdavo plonu čaižiu docento balsu Vytas, ir visi imdavo raitytis iš juoko — taip vykusiai jis imituodavo docento balsą. — Sėdi, draugai. Lošia. Kortomis lošia. O į paskaitas kas eis, klausiu. Tyli, draugai. Žiūri...”

Visi jie jautėsi tarsi juoko scenoje, nuo kurios beveik nenulipdavo, ir telaukdavo, kas iš kur švies kokią repliką, kur šmėstels koks groteskinis veidas, kada pagyvės iš tamsios šiltos salės į juos įbestos nematomų žiūrovų akys — ir sugriaudės, nusiris banga. Į jų tarpą įsisukęs juoko demonas visus juos pavertė įžvalgiais, pagyvino reakciją, pažadino protą.

Smagių draugų būryje, kai kvatodami jie įeidavo į šokių salę, plaukymo baseiną, į sporto aikštelę, išvykose Juozas pasijusdavo savimi. Kartais sugaudavo patamsėjusias kokios merginos akis, įbestas į jį iš šokių salės ar auditorijos kampo. Užklupta jo žvilgsnio, parausdavo, tačiau kuklus, neiškalbingas drovumas jo, priblokšto Stelos akiplėšiškumo, netraukė. Jam siuntinėjo laiškelius, atsirėmusios į beržų kamienus, būdavo, kelia akis, pilnas šilto rūko, ne žodžiui, o pabučiavimui praveria drėgnas lūpas. Lieknos, standžiomis krūtimis, slystančiais per pečius plaukais, svajingai palenktomis galvomis, negalėjo atstoti tos nykumos, to išorinio efektingumo, visko, kas susiję su Stela — jos pilko lietpalčio šnaresiu, jos balsu, žvilgsniu. Ji tebebuvo jo gyvenimas, vienatvė, visų jo norų ir privalumų įsikūnijimas, buvo nelyginant koks užkeiktas rūmas, apakintas tariama prabanga, ir net praregėjęs, pamatęs kraupų skurdumą, jis negalėjo ištrūkti į šviesą.

Dieve, kuo tave pavertė pavydas ir graužatis! Kaip aš galėjau, kaip leidau tau taip kankintis — tu visiškai nusibaigęs, tu nebemoki juoktis, nebemoki gėrėtis... — jis nesąmoningai vis laukė tokių žodžių. Retkarčiais dar ištardavo — Stela, ir šis vardas grąžindavo jį atgal, į tuos metus, kai gyveno šaltame kambarėlyje, kur pro išpuvusias grindis landžiodavo pelės... Ant staliuko grafinas vandens, sudžiūvusi duonos kriauklelė, apšiuręs švarkelis ant kėdės atkaltės, nukleipti, batai, kelnės išdubusiais keliais... Ką jis veiks atsikėlęs, kur eis apsirengęs tuo švarkeliu, apsiavęs tais batais, prie kokio kampo ar afišos stypčios, laukdamas Stelos? Šit nešinas metaline lėkšte su raugintais agurkais įeina šeimininkas su sportiniais marškinėliais, kelnės su petnešomis, šviežias, nusiskutęs. “Šiandien šeštadienis, pasistiprinkime (gatvėje — gribšt gribšt piltuvas). — Koks šaltis, fu! — Ant stalo atsiduria vyno butelis (gribšt... gribšt ten, gatvėje, saulė raudona, trapi). Jie išgers tą vyną, užkąsdami agurkais, susėdę ant sukrypusių taburečių. Ją sugirgždindamas, šeimininkas paima nuo stalo žurnalą — ten mergina sėdi apglėbusi rankomis kelius, įbedusi dideles akis priešais save, pažiūri, sviedžia ant juodos išdubusios sofos: — Na, išgerkim. Fu, koks šaltis (gribšt gribšt gatvėje)... Fu, koks šaltis!”

[3]

Gribšt... gribšt... — Žingsniai... Stabteli... Ji. Tik tik — skubina, tiksi jo pulso taktu laikrodis, ir ant kalvos žvarbiu pavakario raudoniu plyksteli langas, buvusios cerkvės, paverstos kalėjimu, langas. Ji. Ne, pro šalį... Tik tik laikrodis... Gribšt gribšt žingsniai už lango gatvėje. Juose — stiprėjantis speigas, ir jis, skubiai apsirengęs paltelį, puola į gatvę — skambins, ieškos, lauks. Jam būtinai reikia ją pamatyti.

Skersgatvių vėjas žarsto nuo aukšto stogo sniegą, upe plaukia lytys, o ten, kitoj, pusėj, pilkos masyvios sienos, jo skausmo sienos, ant jų virpa šviesa; aukštas bokštas, kur buvo įkalinta Barbora Radvilaitė.

Bet ką vakar pasiglemžė jo sapnai, ką lytės jo mingančios akys šiąnakt? Šarmą, žvilgančią lange aštriais krisleliais, speigo ūkų plėnis, už kurių šešėliuoja medžiai, saulėtos vaikystės akimirkos su rugių šlamėjimu kalne, išdžiūvusiu kelio moliu, apmirusiais aviliais, plieskiančiomis aguonomis už lango, sekmadieninę seklyčią su tylančiom staklėm, kraitinę, motinos, protėvių nuotraukas, apledėjusias plynaukštes, girto šauksmus?

Jo sapnuose šūktelėjimas prasiverždavo kaip šviesa, gėla atsiverdavo nostalgiškais peizažais, klausimai — kelių posūkiais, uolų atbrailomis, ilgai tramdytas noras ištvindavo vandenimis, pagaudavo stipria traukulinga srove, sūkuriuojančia pro tarpeklius; neapykanta įsikūnydavo plėšriu žvėrimi, pasiruošusiu pulti iš pasalų; taikus ir švelnus žvėrelis staiga tapdavo baisus, fatališkas, protingas, kupinas juodo klastingumo, jo įkandimas — mirtinas. Mindomi, traiškomi jie inkšdavo, pliūkšdavo, virsdavo kailiais... Plikos šakos staiga tapdavo kupinos kažkokio juodo piktumo.

Sapnavo ją keletą kartų. Štai ji išeina į sceną, jau kažką sakys, bet staiga iš užkulisių pasigirsta kikenimas, replika... Ar tu nenutilsi, — ji pasisuka, vėl atsigręžia į sceną, pakelia į žiūrovus akis, bet iš pilkos scenos gilumos kraipydamosios ir vaipydamosios įsiveržia žmogystos — viena čiupinėja, purena jos suknutės papuošalus, klostes ir kraipo galvą, kita žiūri degančiomis akimis iš tamsaus kampo, ir ji, tokia švelni, pasipuošusi, išėjusi paskelbti naujo numerio ar programos, tampa šitos pilkumos, gūdumos būtybių auka — jos švilpia, kaukia, neleidžia jai nė lūpų praverti, ir staiga ant jos veido kritęs spindulys išduoda jos gėlą, ašaras. Ne, ašarų jis pamatyti nespėja, šią sceną keičia kita — rytas, tekanti saulė, rasa ant medžių, ant rožių krūmų ir iš šito seno kiemo vedantys keliai. Keliai į pilkšvas, dulkančias vidurdienio tolumas, kuriose jau tvenkiasi perkūnija. O paskui — kitas vaizdas, šmėstelėjęs vieną pavakarį jo vaizduotėje užkeiktų pasakos rūmų paveikslu, kur gėris, grožis įkalintas grasiuose pavidaluose ir prikelti jį, išgelbėti gali tik žinantis slaptažodį, be galo mylintis, pasakiškas herojus. Daugumas sapno vaizdinių tarsi plito nuo tų rūmų, lėkė debesimis, vėju, vandeniu link jų, spinduliavo ir realia šviesa — tai buvo nelyginant pirmapradis impulsas, besireiškiąs senaisiais legendiniais pavidalais, amžius gyvenęs archetipinėj sąmonėj, kai medžiai, uolos, vanduo slėpė savy dvasias, prigimties gaivalus...

Kažkas ydinga buvo persmelkę visą jos būtybę, paralyžiavę valią, iškreipę skonį, tačiau šitai jis suprato negreitai. Yda visuomet budi, žino, kada slėptis, kada pasirodyti, ji nepakanti jokiam išpuoliui, kritikai, ji tūžminga, kartais žiauri, kategoriška, nieko nepaisanti; asmenybė yra priversta jai vergauti, tačiau pati nenori to prisipažinti, juo labiau kitiems; kuo didesnė vergovė, kuo lemtingesnė yda, tuo labiau jai visa pajungta — kiekvienas išpuolis prieš ydą suprantamas kaip asmeninis, užgaulus. Ji visur aliarmuoja, kabina apgaulingus, rėksmingus šūkius, visur budi jos agentai, ji turi savus patikėtinius — tai nelyginant tironija, diktatas, kur savi įstatymai, asmenybė čia nuolatinėje apsupty. Yda ilgainiui susirenčia bastionus, ir jeigu žmogus nejaučia būtinybės kovoti su savo yda, pirmiausia ji paralyžiuoja jo nuoširdumą, o išlikusios jo apraiškos būna veidmainiškos, tariamos... Tas, kuris įsėlina į tokią sielą, jeigu tampa joje savas, yra apgaubiamas tokia meile, rūpesčiu, kad jam sunku beišeiti...

Vieną pavakarį, grįžtant iš nykaus pasimatymo, vaizduotėje šmėstelėjo aukštais kuorais mūrai, nulyti, žvilgantys vakaro saulėj. Vėjas ten šiurena sausą parudavusią žolę. Tylūs, apmirę ten tvenkiniai, atspindintys debesis, apleisti parko takeliai, pajuodusios, aptrupėjusios statulos... Tuose mūruose gyvena niūrus tironas. Visi turi paklusti jo valiai, jo žodis čia įstatymas, visur pilna jo seklių. Jis gobšus, klastingas, mėgstantis pameilikauti, o kartais gražbyliauti, iš pažiūros jis geraširdis, tačiau nepermaldaujamas, įtarus ir žiaurus. Senas, iškaršęs, visų nemėgstamas. Tylą tenai drumsčia tik jo žingsniai, raktų, ginklų skambčiojimas. Tuose mūruose kankinasi nuostabi siela, tačiau išsigelbėti ji negali, ji turi besąlygiškai paklusti tironui, pildyti jo visas užgaidas, jis liepia vagiliauti, sukčiauti, apgaudinėti niekuo dėtus žmones. Pasipriešinti jam neįmanoma, ir daryti viską reikia tvirtai įsitikinus, jog darai savo noru. Tas tironas verčia neapkęsti tų, kuriuos norėtumei mylėti, jis atima žmogišką vardą, sąžinę, pasididžiavimą, jis paverčia žmogų ydingu, žmogus pradeda gyventi nebe savo valia... Jis gali užburti, paversti lape, vilku, kraujotaka, žodžiu, padarais, kuriems niekas nejaučia gailesčio. Įkalintieji tegirdi drėgnuose požemiuose aidinčius tirono žingsnius, visur piktos dvasios alsavimas, šaltis, netikrumas, drėgmė, saulė retai atklysta už tų sienų; jos šviesa būva tokia skaudi, jaudinanti, kad gyventojai patys bėga į rūsius slėptis. Kitas neapsikentęs išsėlina į kokią celę ir žiūri į šviesos ruožą, virpantį ant grindų, ir tokia skaudi jam ta šviesa, tokį žadina ilgesį, taip ji kažką mena, — gal laikus, kai jis gyveno kitu pavidalu, kai siautė kaip vėjas laukais, gal mena tūkstančius tokių kaip jis, įkalintų, užmūrytų, kurių niekas nė vardo nežino... Tai ydos žmonės. Daugelis nė nežino, jog viską daro ne savo valia, nė neįtaria, kad yra pavergti. Yra tokių, kurie netgi didžiuojasi savo privilegijomis, titulais, valdžia, kuri jiems ten suteikiama, džiaugiasi patiriamais malonumais...

Kaip pavydėjo jis kresnam pliktelėjusiam, stambiais žandikauliais, nuolat žiaumojančiam kramtomąją gumą vyriškiui, kuris tiek turėjo moterų, kad Stelai nerasdavo nė valandėlės laiko, neatsakydavo į laiškelius ir, žinoma, šaipydavosi iš jos su savo draugais, niekindavo, begėdiškiausiai meluodavo... Kaip pavydėjo tam ciniškam, tačiau visuomet moters geidžiamam mylimam vyriškiui.

Ko vertas buvo jo gerumas? Kas, kad jis ją suprato, užjautė, kentėjo su ja? Ko vertas buvo jo protas, jo švelnumas, atsidavimas? Jis norėjo pasikeisti vietomis su tuo vyriškiu, jis būtų mielai atidavęs visas savo dorybes, kad tik galėtų ją šitaip apgaudinėti, būti jai žiaurus, vaikščioti su kitomis — tada ji, be abejo, pamiltų.

Tačiau kai toks laikas atėjo ir jis tapo iš tikrųjų visiškai jai abejingas, nejautė jokio triumfo, priešingai, jam buvo gaila jos, įvairiausiais būdais besistengiančios susigrąžinti, deja, jau nebesugrąžinamą meilę. Senasis jo aš mirė, su juo ir visa, kuo jis gyveno, išsisklaidė ją gaubęs slėpiningumas. Išsisklaidė, dingo tie slėpiningi fluidai, kuriuos ji spinduliavo į aplinką. Šitaip žalias žydintis medis virsta apgailėtinu stagaru, šitaip nuslūgsta upės, praranda magiją vardai, šitaip ateina senatvė, mirtis, šitaip apsinuogina grasios, svetimos, beprasmės materijos skeletas, — jame nebėra mūsų gyvasties, mūsų pastangos, mūsų vilties, ir štai jis styro pamėkliškas, pilkas, nieko mums nebesakąs. Visas fonas, kuriame įsikūnydavo jo meilė, tapo bereikšmis, dingo mėgstamiausiose stoties kavinukėse, kur tarsi gyva viršum jų staliuko pulsuodavo šviesa, dingo visos taurės, kurias jie keldavo kartu prie lūpų, nutilo muzika, oficiantai nusivilko puošnias livrėjas — dingo visi jų meilės atributai. Jo jausmai staiga plūstelėjo į kitą pusę, nuvilnijo, nusidriekė, kad vėlei į ką nors persikūnytų, išsklistų iš beprasmybės, pilkumos, sumaišties ir grįžtų atgal, kaip šviesa grįžta nuo veidrodžio, kad pulsuotų kituose pavidaluose, kad ten rastų, susikurtų kitą pasaulį, artimą, savą...

Kartą Juozo draugas supažindino jį su vienu poetu. Tas vyrukas tiesiog skendo naujame, bet apdulkėjusiame, apzulintais pečiais ir nugara kostiume, tarsi visą dieną būtų ramstęsis į kokias aikštės statulas ar namų kampus. Jis buvo sukaitęs, karščiuojančiomis akimis, trumpais, ežiuku kirptais plaukais.

— Poetas... — pasisakęs pavardę, ištiesė platų, nuo nikotino pageltusiais pirštais delną.

— Na? — abejingai ištarė Juozas.

— Poetas, sakau! — spygtelėjo vyriškis, ir tik dabar Juozas pamatė, kad jo kairiosios kojos batas nukleiptas, apdulkėjęs... — Et, — mostelėjo jis. — Ką su jumis kalbėti! — ir nušlubčiojo, vilkdamas kairiąją koją... Nusiplūkęs, sukaitęs, pagiežingas, nežinia ant ko tūžtąs. Jį nuskriaudė, pagalvojo Juozas, tebežiūrėdamas, kaip jis klibikščiuoja, stumteldamas tai vieną, tai kitą, kaip atsiprašo aukštą liekną merginą — kaip liuokteli, išmeta ranką, dengdamas dešiniąją koją kairiąją. Kiek tame atsiprašyme instinktyvaus noro būti grakščiam, elegantiškam!..

Dar laiko bus, ir Juozas geriau su tuo žmogumi susipažins, sėdės prie dulkėto lango, žiūrės į begonijos žiedą, geibų, apspangusį nuo rugsėjo saulės, beriantį aitriai kvepiančius žiedlapius, klausysis jo šūkavimų, matys, kaip jis gniaužo rankas, žvilgčioja į prakaulią susitaršiusiais plaukais žmoną, tokią pat pagiežingą, rėksnę apskurusiu chalatu, plonomis pamėlusiomis kojomis, ir kaip veržiasi tas žmogus iš čia, iš savo kūno, kiekvieną sekundę veržiasi, stiepiasi, beprotiškai svaiginasi alkoholiu, nikotinu, kava, priesaikauja. Grumiasi jame kažkas, nenorintis būti luošas.

Juozo viduje tūnantis nepailstantis reziumuotojas pašnibždės: luošumas — prievarta, varžtai, našta, prakeikimas. Kaip iš pūvančio medžio čia ištrykšta naujos atžalos... kartais žiedai. Luošumas kaip pastanga — akla, nenumaldoma — kaip kompensacija. Kompensuoti galima daug kuo — principais, pasiaukojimu, dvasingumu. Prigimtis akla, ji negali su tuo taikytis, ji visom išgalėm stengiasi užglaistyti, ji užleidžia samanomis, ūgliais, kad tik nekristų į akis tai, kas pūva, ji užtraukia, apgydo žaizdą...

Visomis rudenio spalvomis plieskė miškingos kalvos. Tuo metu, kai stadione jau tvyrojo vakaro vėsa, asfaltuotuose takeliuose, kurių jau nebesiekė spinduliai, ratu bėgo keletas sportininkų, vejoje šuoliavo keletas arklių su raiteliais. Dar kartą žvilgtelėjo į stadiono daubą, kur rikiavosi su savo žirgais raiteliai — užlieta šviesos ta dauba buvo tarsi koks didžiulis indas... taurė, keliama prie godžių vėstančio vakaro lūpų. Čia jis dažnai ateidavo su Stela, nuo šių kalvų panašiais pavakariais žvilgčiodavo į miestą, ir vėsos, pūstančių lapų kvapas tarsi maišėsi su bulvienojų, jo gimtosios žemės arimų kvapu.

— Atrodė, ne aš bėgu, — pasakė pirmas distanciją įveikęs Juozas, — o kojos... startukai nešė. Ir iš kur tas jėgų antplūdis, ką? — atsigręžė į draugą, besimaunantį startukus.

Staiga jam tapo aišku, kad jis jau seniai trasoje... nematomų varžybų trasoje, iš savo vaikystės, iš paauglystės metų pasiekė šį saulės užlietą stadioną, kuris panašus į džiaugsmo taurę. Iš kur tas grožis, ką visa tai reiškia? Nejaugi jau finišas? Jis pagalvojo, kad jau turbūt nebemyli Stelos, nebeateis su ja į šias kalvas, kad jau treti metai, kaip jis šiame mieste, kad daug kas jau praeity — ir tas šaltas kambarėlis, ir bokso salė.

Staiga pamatė, kaip vienas žirgas parklupo ant paskutiniųjų kojų, ištėkšdamas į šalį velėnas, atsitrenkė krūtine į kliūtį, metėsi šonan, ir raitelis nubildėjo su tais rąstais. Juozas pridėjo prie krūtinės ranką, kur pragaištingai trankės širdis. Per saulės užlietą veją lėkė žmonės su neštuvais.

Ir vėl ta saulės užlieta veja akimirką jam pasirodė kaip brangaus gėrimo sklidinas indas, putojantis, besiliejantis per kraštus jo gyvenimo indas, nematomų rankų atsargiai ir iškilmingai keliamas į blykštantį, kietėjantį, jau traukiamą vėsos dangų; indas, kur praeitis susilieja su dabartimi. Bet štai nekviestas prapliumpa lietus, lyja neilgai, vėl šviečia saulė, kalvas vainikuoja vaivorykštė, ir miestas — gaivus tarsi jaunamartė — vėl priešais jį. Atsigauna ir jis — pagyvėja, brūkšteli ranka per standžius, galantiškus ūselius, gal net šypteli... Ant jo pečių jau nebe apzulintas švarkelis, o frakas, žvilgantys štibletai; jau nužvelgia kokią atokią pievelę, lyg rinktųsi dvikovos vietą...

Kartą cirke, kai visi sustoję ėmė ploti ir šaukti juos sužavėjusiam žonglieriui, pasivaideno, kad tie plojimai skirti jam, net pamatė iš tamsaus tolimo kampo jam mojančią puošnios elegantiškos moters nosinaitę...

Vakarop įžengdavo į atkampią kavinukę, iš aukšto visus nužvelgęs, sėsdavosi ant apšiurusios kėdės, atokiau nuo girto šurmulio, sėsdavo ne šiaip, o atmesdamas nematomo frako skvernus, nusviesdamas ant stalo pirštines, pabarbendavo pirštais...

“Grąžos nereikia, ačiū”, — ir nusisuka į langą, kad tik nematytų, kaip ta moteriškė pašvinkusiu skuduru braukia panosėje per stalą, palikdama riebalų žymes, kad tik neužuostų bjauraus dvoko. “Pasislinkit, alkūnę...” Ak, tiesa! Kaip jis užmiršo — juk sėdi čia su fraku, atleiskit...

Išlenkia dar vieną taurę, kitą, ir tą sieną priešais tarsi nutvieskia keista šviesa, visa, ką jis dabar mato, tarsi atgyja, visa apgaubia kažkoks slėpiningumas: kuprota, gelstelėjusi geibi liepaitė prie tvoros, vargana mergaitė sename kieme, kur džiūsta skalbiniai, moterys, senyvos moterys, sėdinčios ant suoliukų, susidėjusios į skreitus rankas, žiūrinčios į kieme žaidžiančius vaikus, tamsiame tarpdury uostinėjantis šuo, plikablauzdė mergaičiukė, bėganti per kiemą, aplūžę, susigrūdę vienas prie kito balkonai — kur, kada jis tai matė? Ar ne iš Dostojevskio knygų tie vaizdai, ar ne iš Dikenso... Amžina drama. Jis pasijusdavo ne toks atsitiktinis, o būtinas čia kaip tos begalinės dramos dalyvis ar liudininkas, regintis ir suprantantis kažką be galo svarbaus. Ne, ne šiaip jis čia lankosi, kada nors visa tai jam pravers, pravers juodą metalą ryjančios ugnies kaitrumas, šitos purvinos grindys, ant staliuko stovintis grafinas su vandeniu, virpančiu nuo oficiantų žingsnių.

Išėjęs į gatvę, atsilapodavo švarkelį, atsimaukšlindavo skrybėlę — riestais štibletais, mėlynakis, įsimylėjęs save, kupinas sau aitraus gailesčio, deginamas jeseniniškos pragaišties. Visa, ką jis darydavo, galvodavo, tapdavo nepaprastai reikšminga, visa jo elgesyje ir gyvenime buvo paženklinta kažkokios didybės, nepaprasto gerumo, talento... Slaptas balsas rėkė springdamas:

Ja takoj že, kak vy, prapaščy...

Mne teper ne ujti nazad.

Ir šitaip be galo, be krašto, iki pakvaišimo, iki aitraus kartėlio burnoj: šūksniai, nuostaba, meilė, švelnumas, neviltis, pragaišties jausmas, išdidumas — visa liejasi per kraštus, kol nusibosta, kol ateina laikas atsitokėti, pasidygėti ir pasibaisėti savim. Tai buvo savotiška liga, tačiau supoetinta, įteisinta, genialumo ženklu paženklinta, didi, graži...

Paryčiais ar po paskaitų, apsivilkęs sportiniu kostiumu, Juozas lėkdavo į priemiesčio parką treniruotis. Ten dažnai susidurdavo su neaukštu senuku knerpta nosimi, standžiais ūseliais. Šit jis sėdi ant suoliuko, glostydamas plačiabrylę skrybėlę, švelnią, šilkinę, su užsienio firmos ženklu ir raidėmis, lygina jos kraštus, eina geltonų klevo lapų nuklota alėja, stabčioja prie pajuodusių apdaužytų statulų... Visuomet su lazda, su tuo pačiu paltu, visuomet giedro veido, tarsi visa, ką pamato, paliečia, teiktų jam neapsakomą malonumą, būtų sava, miela — ir tolimas miesto ūžesys, ir pūstančių lapų kvapas, ir saulės šviesa ant kamienų, prasimušanti pro lapus, krintanti pluoštais... Pralėkdamas pro šalį, Juozas dirsteldavo į jį taip atidžiai, kad nelikdavo nepastebėta nieko: ir smulkios raukšlelės paakiuose, ir žvilgsnis — kur tuo metu buvo nukrypęs, ties kuo susilaikęs — ties akmeniu ar gumbuota medžio šaknim; Juozas visa tarsi paliesdavo to senuko akimis, gerai įsimindamas, į kokią žemę rėmėsi jo lazda, kaip jis statė koją, kokius dėvėjo batus, kaip jo kaklą juosė rausvas šalis... Nulėkdavo tolyn, nusinešdamas atminty ir vaizdą gumbuotos šaknies, kurią užkliudydavo senuko žvilgsnis, ir medį, ir tako ruoželį.

Prisiminimai nukeldavo jį į tolimą vėjuotą pavasario dieną, kupiną neaiškaus pažado, vilties. Taip, dabar lyg ir prisimena: septyniolikmetis, saulėtą vėjuotą pavasario dieną jis klaidžiojo Užpelkiuos paupiais — vėjas lankstė žilvičių vyteles, siūbčiojo nuo ištvinusių vandenų, tokių skaidrių, ledinių, kad, rodės, žiūrėtum žiūrėtum į juose mirkstančius rąstus, pajuodusius pernykščius lapus, žolę, kurią linguoja pievas ir įlomėles užtvindęs vanduo, — bangelės žybčioja saulėj, o ten, toliau, vanduo sraunia, siautulinga srove garma pro žvyruotus skardžius, išsilieja pilkšvuose ievynuose, ir jau kvepia, jau aštriai kvepia alksnio, žilvičio žievė, kaišioja iš vandens galvas varlės; džiugino jį tąsyk tas saulėtas skardžio raudonis, vėjas plikose šakose, žilvičio šakelių šmaikštumas, vaiski, tačiau dar šalta dangaus mėlynė, balti kamuoliniai debesys, tolumoje šiltai pilkuojantys stogai, kalvos... Jis ėjo ir ėjo, aplenkdamas saulėtas, karklų apsuptas įlomėles, užlietas vandeniu, žvilgčiojo į skardžius, kur jau greitai suputos žaluma, vyniosis aplink medžius apynių baltumas, — jau ir dabar suspurdėjo iš nekantrumo pumpurai, o vytelės liaunai, padykėliškai lankste nugaras ir vėlei tiesėsi, ir vėlei tarsi skalbėjos (tartum kas mergaitiška) linko prie vandens, atverdamos čia saulėtas įlankėles, čia šaltą blykčiojimą, siautulį, bėgsmą...

Žinojo, kad tas žmogus jau seniai įsidėmėjo jį, čia bėgiojantį, ir dabar juos kažkas sieja... Tai buvo ne vien tie patys parko takai, paryčių ar popiečio valandos, tai dar buvo kažkoks prasmingas dvasinis pakilumas, kuriuo dvelkė to žmogaus esybė — jo drabužiai, eisena... Juozas akimirką tarsi atsidurdavo kitame pasaulyje, kur visa užlieta šilto gerumo, visa stebina, džiugina, visa šviežia, įdomu.

Tas žmogus buvo nugyvenęs aštuoniasdešimt metų... Profesorius, mokslų daktaras, pirmasis šio instituto rektorius, studijavęs Peterburge, Ciuriche, Sorbonoje — kiek regėjo šitos giedros, viskuo besigėrinčios, išmintingos akys!

Prasilenkiant su profesorium, į Juozą tarsi dvelkteldavo masyvi senų baldų ramybė, aukštos knygų lentynos, laboratorijos... Šit kažkoks baltas skritulys, šit juodo stalo kraštelis, siauručiai koridoriūkščiai, ankštuma — jis žinojo, kokiomis sunkiomis sąlygomis tam žmogui teko dirbti triukšmingos prieškario aikštės kampe Vienoje, Paryžiuje. Šalta, trapia ramybe alsuoja šviesa, glostanti postamentus... grindinio akmenis, nudardančias karietas; skrybėlėtos damos puošniomis šviesiomis suknelėmis... Triukšmingi laikraščiai, išblukusios žinutės, straipsniai, nuotraukos — visa tai regėjo, visu tuo gyveno šis žmogus, visa tai dingo... Jo vardo garsas, garbė nušniokštė, nuūžė, išsisklaidė Kauno, Vienos, Paryžiaus aikštėse, auditorijose, kurių nebeįmanoma nė įsivaizduoti, institutų koridoriuose, bluko ir gelto senuose laikraščiuose ir žurnaluose, nuotraukose ir tuo pačiu tarsi tebegaubė senąjį profesorių, traukė, viliojo slėpiningumu — kaip jis išliko, kaip jis atėjo iš ano meto į šitą? Gal paties dievo pirštas saugojo šį žmogų. Buvo nesuprantama, kaip gali toks žmogus, kurio straipsnius iš astronomijos, filosofijos Juozas skaitė ikikariniuose žurnaluose dar ten, Užpelkiuose, tą tolimą pavasario dieną, šimtus kartų akimis varstė juose išspausdintas nuotraukas su prierašais... garsus lietuvių astronomas, fizikas su Prancūzijos mokslų akademijos nariais... prie paminklo... Pasaulinėje filosofų konferencijoje... skaitė pranešimą apie materijos kilmę... Kaip gali toks žmogus atsidurti šalia jo? Pagaliau argi šis mažas, skrupulingas senukas, argi jis iš tikrųjų yra garsusis akademikas, mokslų daktaras, profesorius?.. Ne, tai buvo aplodismentų, šlovės gūsis, jis artinosi alėja, apgaubtas dulsvo švytėjimo, tą šlovę skleidė net lapų čežėjimas po senatviškais žingsneliais, net lazdelė, skrybėlė — visas jis vieną akimirką atrodė tarsi atklydęs iš kito, sapnų pasaulio; jis ir ėjo kažkaip ypatingai, lyg painiodamasis aukštoje žolėje, lyg pasverdėdamas, sakytum ko neįstengdamas panešti, ir visa — moterys, už jo nugaros supančios karuselėje vaikus, jų rankos, pagaunančios ir pastumiančios rausvus sūpuoklių lopšelius, pro pušų viršūnes prasišviečianti vaiski pavasario mėlynė, ant saulėtų kalvų regimi mūrai, dvi masyvios figūros, einančios paskui tą kažkur skubantį senuką — buvo tik fonas, tik būtini jo pasirodymo komponentai, sakytum jis išėjo iš šito giedro vaiskumo, pavasariškai rudeniško grožio ir nuėjo geltonais lapais nuklota alėja, besileidžiančia nuo kalvelės, — toks pat slėpiningas, nesuprantamas, gyvenantis kitą gyvenimą ir įprasminantis šį grožį. Neaiški gėla suspaudė širdį — jis jau dingo, užsuko už koplytėles, kur palaidotas 1812 metų karo generolas; šit žvarbus šermukšnių raudonumas, šit klevas, šviečiantis auksu, moteris, sėdinti ant suoliuko ir supanti vaiką, bet šit ir žila ožio barzdele dailininkas, kuris, pasižiūrėdamas į parką, užlietą rugsėjo spindulių, tapo ryžtingai, staigiais judesiais, tarsi bijodamas, kad nedingtų, neišsisklaidytų, ką jis ten išvydo, kas verčiasi šviesos pluoštais, galbūt švyti voratinkliais, galbūt dvelkia rytmečio gaivumu...

Kas žino, ką profesorius ten pamatė? Šviesą, kurią regėjo vaizduotėje skrodžiant aukštą 1936 metų laboratorijos ertmę, formulių primargintą lentą, juodo stalo kraštą, kostiumuotas laborantų nugaras prie kažkokių prietaisų — matyt, profesorius jiems aiškino kokį atradimą; ta šviesa veržėsi pro langus, lygiais tarpais dalijo koridorių, kur stovėjo garsiųjų žmonių skulptūros, plačiu srautu ji liejos į meno galerijas Luvre, tiško aikštėse prie fontanų, plieskė skaisčiais gėlynais ir spraudėsi gelsvais pluoštais į aukštus mūrinius kažkokio miesto tarpeklius, vedė čia aukštyn, čia žemyn kylančiais laiptais, pro tarpuvartes, iš kur išlėkdavo su kamuoliu koks vaikas, purpčiojo pabaidyti balandžiai...

[4]

Mirties šviesa, dūlėsių šviesa — jo ausyse skambtelėjo ir ėmė gausti galingu ritmu žodžiai, tarti 1923 metais vieno vokiečių filosofo: mūsų amžius miręs... Jau nebėra tų antikinių skulptūrų, ant visko krinta išnykimo šviesa, dūlėsiai... Betgi tai buvo ir gyvybės šviesa, pažadinanti gatvių klegesį, karuseles... Tas žmogus staiga jam tapo viskuo, apie ką jis kitados svajojo, kur veržėsi visomis prigimties galiomis, visa siela; jis galėjo įvesti jį į mokslo ir meno galerijas, į užmirštas laboratorijas, kur nebuvo spėta kažko atrasti, atversti stebuklingas knygas, patikėti didelę paslaptį, pasakyti, kaip reikia gyventi, ko siekti, kad visuomet, iki pat senatvės išliktumei toks pat guvus, gyvastingas, kad kiekviena akimirka būtų kupina tokios prasmės, tokios taurios rimties ir iškilmingumo, kokie buvo šio žmogaus žingsneliai, kiekvienas gestas, žvilgtelėjimas. Akimirksnį jis visas virto noru įspėti, tapti šiuo žmogumi, žinoti, ką žino jis, visa siela, visom prigimties galiom glustelėjo prie jo pablyškusio veido, apčiupinėjo visas raukšles, glustelėjo prie drabužių, prie batų, sugėrė drabužių šlamštelėjimą, žvilgesį laikrodžio, kurį tas žmogus išsitraukė iš liemenės ir, dirstelėjęs, kiek valandų, tingiu judesiu įsikišo atgal. Spėjo pastebėti jo rankos slankstelius ir kaip jis sulenkė pirštus, grūsdamas į liemenės kišenę laikrodį, ir kaip prisimerkęs, tarsi kiek nuobodžiaudamas, žvilgtelėjo į saulę! Tuo metu Juozas tarsi pajuto, kaip smarkiai sujudėjo, siūbtelėjo į kairę kamienas pušies, į kurį jis rėmėsi, ir grakšti voveraitė nušokavo aukštomis pušų viršūnėmis, tada tarytum gilus atodūsis pušimis nuplaukė gausmas — iš amžių gūdumos, iš baudžiavos, iš padavimų, iš legendos apie šį parką ir jo dvarą, legendos, kurią jis skaitė ten, Užpelkiuose; tuo pačiu tai buvo drėgnas, tamsus, šiltas Užpelkių vėjo gūsis, nešantis ir žadinantis visa, kuo jis kitados ten gyveno, apie ką skaitė, svajojo... Senukas buvo priilsęs, atidžiai nužvelgdamas Juozą, jis švogždžiančiu balsu pasakė:

— Bepigu jums, jauniems. — Ir jis, Juozas, pasijuto tarsi pasiruošęs startui, tik tas startas buvo į ateitį, o galbūt ir į senatvės mirksnį, tačiau gražų, kokį pelnė savo šventu darbu tas senukas, startas į tą tokį šviesų parką, gaudžiantį iškilmingais vėjo vargonais, visom spalvom, visa sena didybe šlovinantį kažkieno gyvenimą, išryškinantį jo detales ir tuo pačiu tarsi slepiantį kažką neišsakoma, nesugaunama, nelyginant kokio genijaus drobėj. Tą akimirką, kai jis sėdėjo šalia sunkiai šnopuojančio senuko ir dirsčiojo į jį (vienu metu jis išsitraukė tabletes ir, taupiai atrinkęs, keletą nurijo), tą akimirką kažkodėl iškalbingesnė tapo gelstelėjusi šlakuota ranka, rankiojanti tabletes, erškėtis, ryškus, niūrokas nuskelto akmens krislelių žvilgėjimas; į jį Juozas buvo įrėmęs sportinį batelį ir nejučiomis čia stukseno padu, čia stūmė nuo savęs. Tas akmuo buvo nelyginant jo paties susijaudinimas.

Ėmė niaukstytis, stiprėjo vėjas, šen ten pro siūruojančias pušų viršūnes plyksteldavo šalta rudeninė šviesa, pradėjo lyti.

— Šit kad nori, — pasakė senukas, — nė lietsargio nepasiėmiau.

Visi skubėjo iš parko. Jie liko dviese, ir Juozas staiga pajuto keistą apleistumą, norėjo kažką saugoti, dengti nuo negandų, nuo to sausas šakas trupinančio vėjo, lankstančio medžių viršūnes, darkančio tokį šviesų šventinį klevų geltonį.

— Maniau, maloniai pasivaikštinėsiu, — šnekėjo grįžteldamas prieš vėją senukas... — Diena buvo tokia graži, o matai, kas pasidarė. Niekad nežinai, ko gali sulaukti, — pridūrė ir kažkodėl šyptelėjo, jo balsas staiga pasikeitė, tapo tarsi gyvesnis, čaižesnis. — Dirbo pas mane toks aspirantas, apykvailis toks... — pasakojo jis, kai per stiprėjančius vėjo gūsius ir lietų, prisidengę tuo pačiu lietpalčiu, jiedu skubėjo į parko kavinukę...

Juozas žiūrėjo į žmogų išsproginęs akis, gaudė menkiausią jo krustelėjimą, pavaišino puoduku kavos ir stikleliu konjako, pešte pešė kiekvieną žodį, ragino, prašė, skatino akimis — kalbėkit, — bet jam mažai ką pavyko išpešti, senukas greitai apgirto, kažkoks vaikiškumas išsiliejo paraudusiame veide, jis atsilošė, susidėjo ant apvalaus pilvuko rankas ir į Juozo klausimus atsakinėjo trumpučiais:

— O kaipgi... buvau... prisimenu... Pažinojau... pažįstu... mes su juo... va šitą, che, — kikendamas net kumštelėjo Juozui į pašonę ir parodė taurelę. Su nenusakomu pasitenkinimu jis vis kartojo tą “che” — bedantį, suvaikėjusį, dumbančiais senatvės skruostais. Jam čia patiko: už plačių langų pylė lietus, stiklą drebino vėjo šuorai, už jų nugarų šiltai burzgė, žybčiojo rausva švieselė, spindėjo nikeliu kavos aparatas, oficiantė, pasižiūrėdama į jų staliuką, neslėpdama apmaudo, vis pripildavo taureles, — rodės, greitai iš imponuojančio to žmogaus didingumo nebeliks nė pėdsako, bet šit jis dirstelėjo į tą dailutę mergaitę, mostelėjo ranka į kairę ir tarė:

— Che... O juk ten... regi, dar žymu pamatai, kitados buvo rūmai, ten tokia daili grafaitė, che, — švokštelėjo senukas, ir vaizduotė Juozą jau nunešė į 1913 metų lapkričio rudenį... Darganota diena, Jurgio prospekto grindiniu rieda karieta, ji jau čia, prie buvusių rūmų...

Juozas skaitė prieškariniais laikais išleistą knygelę apie šį žmogų, jo studijų metus, įsidėmėjo kai kuriuos epizodus, nuotrauką tikriausiai prie šių sienų: grupė uniformuotų studentų stovi priešais kolonas, štai tas, vidurinysis, standžiais ūseliais, balta apykakle, atsainiai atlošęs galvą, — jis jau tada, matyt, žinojo, kad pranoks savo kolegas.

Ir Juozas neištveria, išdidi to žmogaus jaunystė tarsi įsikūnija jame, jis, šitas slaptas pėdsekys iš Užpelkių, pats ima pasakoti apie pasaulines mokslininkų konferencijas, jis užverčia senuką tokia prisiminimų gausa, pažeria tiek daug, tokių ryškių, iškalbingų jo gyvenimo epizodų, kad šis ima markstytis, gūžtis tarsi nuo pernelyg ryškios šviesos — lauke iš tikrųjų prasišvietė, nulyti lapai spindėjo saulėje, — tik trūkčioja pečiais ir vapa:

— Gal... iš tikrųjų... ak, teisybė... Dabar žinau. Taip, taip, tenai buvau... kaipgi, atradau, — vapa, traukdamasis į save, tarsi šis vaikinas svaidytų jam kokius kaltinimus, priekaištus, kad jis jau pats nebeprisimena, nei ką kada atrado, nei kur keliavo, nei su kuo buvo susitikęs... — Taip, — atsidūsėja, kai Juozas trumpam nutyla; atsišliejęs į kėdės atkaltę, atsisegioja ne tik švarką, bet ir liemenę, užsikiša abu nykščius už petnešėlių, daužia į apvalų pilvuką pirštais, — Taip, — vėl atsidūsėja, ir visas gyvenimas jam spindi nulytų lapų geltoniu, kur pilkas druskingas akmuo ir tos alėjos, — bet nebesusigrąžinsi. — Ir, kažką paika prisiminęs, švogžteli: — Che! — švogžteli čaižiai, senobiškai ir žiūri į tas sunkias rasas, krintančias nuo lapų, tarsi visa jo praeitis, visas gyvenimas, garbė, atradimai būtų atitekę šitam nekantriam vaikinui žėrinčiomis akimis, tarsi jau matytų jį savo apleistose laboratorijose, prie lentos, prietaisų, kolbų, nebaigtų formulių. — Dabar eikite, jūs... Dabar kiti laikai, dabar visi bruzda, skuba, tokie nekantrūs, o mes, būdavo... Dabar... dabar... — jis kažką prisimena, ir nežinia kas, gal ta gelsva šalikelės sedulėlė, išlydėjusi jį, jauną, stiprų, kupiną vilčių, iš gimtosios pirkios į Peterburgą, gal ji antai priartėja prie jo, apgaubia šilta spinduliuojančia dulsvumo šviesa. — Dabar jūs eikite, dabar... — Jo balsas, ir žodžiai — tai tik materija, į kurią reikia įsiskverbti, kaip skverbiasi rentgeno spinduliai, lazeris, ultragarsas, mikroskopo akis.

Senukas nuėjo kiek pasverdėdamas, nuėjo toks pat imponuojantis, apgaubtas paslapties, grįžo į savo pasaulį, kur Juozas niekada neįžengs, kad ir kaip stengtųsi.

Tačiau kartais jį dar susitikdavo parke, matydavo sodely, aptvertam aukšta vielų tvora, raišiojantį obelaites, snūduriuojantį saulės atokaitoje ant suoliuko, su knyga, laikraščiu ant kelių ar glostantį baltą rudomis dėmėmis šunį, ir kokiame nors fone, kuriame Juozas jį išvysdavo, visuomet išsiskirdavo per tvorą prie jo linkstantis jurgino žiedas, saulės zuikutis, praeinanti pro šalį moteris, vijoklių apraizgyta mūro siena...

Matė jį ir fakulteto rūbinėje, paduodantį rūbininkei paltą, skrybėlę; ir čia jį visuomet gaubė ypatinga atmosfera.

Kartą dekanas Juozą pasiuntė į profesoriaus namus atnešti kažkokių konspektų. Knygų lentynos koridoriuje, spindulys, įslydęs į dulkėtą ir aukštą knygų erdvę pro palubės langelį — senukas, pasilypėjęs ant kėdės, ieškojo reikalingos knygos. Pirmiausia Juozui krito į akis šiltos tamsios spalvos, senų masyvių baldų jaukumas, solidus sunkumas — jie tarsi gyveno tą patį gyvenimą, kaip ir jų šeimininkas, — sofa aukšta atkalte, su ornamentais, kiek išdubęs fotelis liūto kojomis, spinta, pilna knygų storais viršeliais, Afroditės statula, tiksintis ant sienos laikrodis, tyla, jauki šilto pavakario tyla, kai gęstantys spinduliai tarsi glamonėja, tarsi kviečia kažkur. Profesorius paprašė, kad Juozas lukteltų; paniręs į aukštą krėslą, kurį laiką kažką rašė (“Radau labai svarbią žinutę”), vartė lapus.

Ten, gatvėje, čežėjo žingsniai, žmonės skubėjo į parduotuves, namo, o čia visa alsavo beribiu atsidavimu, ištikimybe kažkam, ir tai buvo visų šio žmogaus pasiekimų priežastis, tai teikė jo gyvenimui tikrą pilnatvę. Net dabar, tokioje senatvėje, jis buvo nutviekstas palaimingumo šviesos. Tada Juozas ir pagalvojo: kas gi yra kitų gyvenimai — rėksmingi, isteriški, paviršutiniški, užgaidūs, apatiški, grubūs, sukti, karikatūriški gyvenimai — šitokios pilnatvės akivaizdoje?

Galop profesorius išsiėmė iš liemenės laikrodį, žvilgtelėjo, pasidėjo ant stalo, pacitavo lotynišką posakį ir šūktelėjo pro praviras koridoriuko duris į virtuvę:

— Arbatos!

Ir staiga virš jų galvų kažkas kvaktelėjo, išrėkė čaižų nesuprantamą žodį — tai būta papūgėlės, — ji tupėjo ant šakelės šalia pelėdos iškamšos.

— Kva kva kva, — pamėgdžiodama ją, išpūtė skruostus profesorius ir dar kartą dirstelėjo į Juozą: — berods su tamsta pažįstami, susitinkame...

Juozas linktelėjo galvą.

— Žiūrėk tu man. Ką studijuoji? Fiziką? Metei? Gal ir gerai... Mokslui reikia visų kūno ir dvasios jėgų. Man vienas Peterburgo profesorius kartą pasakė (buvau dar jaunas, vis stebėdavau jį): “Ko tu į mane vis žiūri... didelio proto čia nereikia, tik pasiaukojimo ir meilės”.

Įžengė senyva moteris tamsiu gėlėtu chalatu, atnešė arbatos. Gėrė jis taupiais mažais gurkšneliais, čepsėdamas lūpomis. Paskui, atsargiai statydamas ploną porceliano puoduką, tarė:

— Va, šita lygtis... Kas ją išspręs, tas ir bus mano įpėdinis, mano sūnus, va taip...

Lencas, Dekartas, Spinoza, Paskalis — tai buvo mokslo titanų pasaulis, spengiantis vienišumu, pasaulis, į kurį dabar be didelių pastangų įsiveržia jauni, sveikatingi, aukštai pakeltomis galvomis, įsiveržia iš sporto aikštelių, pasitikintys savim, žiūrintys į tokius profesorius kone iš aukšto.

— Jie amatininkai, — pasakė profesorius, — cechų darbininkai. Dirba petys į petį, kolektyviai. Didelių atradimų jie nepadarys. Tai žino ir patys. Užtat tokie greiti. Anksčiau kiekvienas mat pats dirbdavo, apimtas tikrojo tikėjimo, kad atras kažką ypatinga, įrodys — be tokio tikėjimo neverta sėsti prie knygų. Bent aš toks buvau. Ne, nebuvau gabus. Tik tikėjau. Dirbau atsidėjęs, viską užmiršęs. Todėl šį tą ir atradau. Pasišventėliai. Visi mano kartos mokslininkai buvo pasišventėliai, todėl tiek daug atradimų. Va tokie fanatikai kaip aš, — profesorius gaižiai nusijuokė, — suskaldėme į atomo branduolį, o kam buvo panaudota jo energija? Žinai, — pirštu spustelėjo Juozui alkūnę, — kai pradėjau ieškoti, man tik dvidešimt metų tebuvo. Dar nevedęs. Dar ir eiles rašiau. Ir didžioji gamtos paslaptis, didžioji paslaptis, tamsta įsidėmėk, man vaidenosi lyg už kokio šydo, lyg tie baltųjų naktų ūkai, tik ją reikėjo išreikšti tiksliomis, skrupulingomis formulėmis. Norėjau būti išradėjas, įsidėmėk, juo ir jaučiausi esąs — kiek rūstokas, išdidus, nepaveikiamas, bet buvau lengvai pažeidžiamas ir panelių vengdavau. Tada dar jokios nuovokos apie daug ką neturėjau, che, užtat man taip reikėjo ką nors atrasti, įsitvirtinti su savo atšiauriu išdidumu, imponuoti, taip sakant. Darbštus buvau, o visos manieros ir elgesys — skolintos iš husarų, karininkų. Tokių daug buvo tada Peterburge, tai matai kaip, tamsta, che... Toks atkaklus, žėrinčiomis akimis jaunikaitis, plika akimi gali molekules įžiūrėti... Žvilgsnis kaip sakalo, kaip pelėdos — capt pelę tamsoj. Tokie žmonės turi velnišką klausą ir akis, ir atmintį — tai jiems gyvybės ar mirties klausimas. Matai, tamsta, o kai man pradėjai apie visokias prahas ir paryžius, nė klausyti negalėjau, iš juoko net čia įskaudo. Tos dulkėtos erdvės, atskirtumo celės, nueiti keliai gal ir yr bet aš težinojau vieną įsakmų daiktą: ieškok. Lyg kas lenkė mano galvą prie knygų. Va, tamsta, kaip čia yra. Pats po parkus bėgioji, tai mokslininku, sakau, nebūsi, tu svajotojas, iš akių matau, paistytojas. Mokslininkai — tikslūs žmonės, sausi. Nors yra visokių...

Gal aš suvaikėjau, nebežinau, bet dabar man rūpi, kas yra energija, laikas, erdvė; pradžių pradžia, pirmapradis impulsas, vienas visiems reiškiniams, procesams, gyvosios ir negyvosios materijos procesams būdingas dėsningumas. Dėsnių dėsnis, taip sakant; prastas mokslininkas, jeigu jis nesivilia, kad kokia formulė, kokia gerai ištyrinėta dalelytė jį nutvieks amžinaties šviesa, paaiškins daiktų prigimtį, sukels tokį nustebimą, džiaugsmą ir triumfą, kuris jo nebepaliks... Palauk, — pasirausė savo knygose, — aha, va, — atrado reikiamą vietą. — Žmogus nelyginant koks eksperimentas, jis pertekęs visko, kas yra būdinga visiems gyviams, jis pranoksta juos ir savo sugebėjimais, ir gerumu, ir blogumu — gal dėl to, kad ir kas jis būtų, kur būtų, jo neapleidžia savotiškas beglobio, benamio jausmas — juos pranoksta ir gėriu, ir blogiu, sakytumei pati kūrėja gamta ar dievai jam būtų patikėję kokias paslaptis, kurių šie patys nebesupranta, bet negana to — jis turi pajėgti padaryti tai, ko neįstengė padaryti titanai, kur net visa kuriančioji galia yra pasijutusi bejėgė ir nebesuprantanti savęs; jis turi pranokti net ją, jam duoti visi duomenys, visos visos prielaidos ir galimybės, ir tik nuo jo galbūt — bet ar reikia šito galbūt, jeigu žmogus yra savo likimo viešpats, pagaliau ar reikia žodžio likimas — viskas priklauso, ar įstengs, ar mokės jomis, tomis neribotomis savo galimybėmis, — o kad jos neribotos, mes puikiai jaučiame, — pasinaudoti, ar norės, ar įstengs pakilti į tokias aukštumas, į kurias pakilti galėtų, ar jam užteks jėgų, ar jis jaučia tam būtinybę, ar... Aišku tik tiek: dėl visokių blogybių, kurios jį ištinka, niekas nėra kaltas, tik jis pats. Žmogus. Niekas jo nepagailės, jeigu pats savęs nepasigailės... Mums duota visata, kurti ir tuščia, mums duota žemė, kurią niokojame, mums duota gyvybė, kuri dūsta nuo pertekliaus, mums duota visiška beprasmybė, ir kurčioji visatos tyla mus supa. Bet štai kas baisu: būti viešpačiui, titanui ir jausti, koks esi atsitiktinis, jausti, kad esi toks pat gyvis kaip ir milijardai, kuriuos regi aplinkui, ir tau reikia šilumos, ir tave alina ligos, ir tu nyksti, irsti, tu, besislepiantis nuo savęs, besigėdijąs to, kas organiška, ir vis tiek nuo viso to besąlygiškai priklausomas, besigėdijąs savo prigimties, ydų, savo natūraliausių poreikių, bėgantis nuo savęs, save stelbiantis, dūstantis nuo savo tvaiko, kuris vis tiek yra tavo laimė, tavo išsigelbėjimas. Tai jau banalūs, girdėti žodžiai, — profesorius nusiėmė akinius, — bet kiek mažai ir kiek daug žmogui reikia. — Jo akys nulydėjo palei langą einančią įsimylėjusių porelę. — Taigi, — tarė nežinia, apie ką galvodamas, — va šitaip, — pažiūrėjo ir atvertė savo rankų delnus. — Dabar, kai gyvenimas gęsta many, slysta ir tolsta, norėtųsi pavyti jį, sutūrėti kokioje formulėje, prišaukti iš kolbelės, apglėbti, priglusti prie kažko amžino, išganingo, o juk tai neįmanoma, ar ne? — šyptelėjo ir perbraukė ranka kaktą. — Amžinybė, pastovumas... ak, šitas amžinas žmogaus prigimties poreikis, turbūt nieko nėra amžinesnio, giliau paslėpto, užmaskuoto už jį. Štai ką dar reikia išsiaiškinti: kodėl žmogui, tam visa keičiančiam, griaunančiam, netikinčiam pastovumu, kodėl jam taip reikia to pastovumo, kodėl žmogus juo ir tiki, ir netiki? — pridūrė kiek patylėjęs.

Profesorius jau buvo įraudęs, kai koridoriuje pasigirdo žingsniai. Jis ketino paslėpti grafinėlį, bet tarpdury pasirodė aukštas, baltais kaip linas plaukais, raudonu, grimo išėstu veidu dainininkas.

Įraudęs, kiek pasverdėdamas, profesorius nušlepsėjo į koridorių, vienoje rankoje laikydamas apytuštį grafinėlį, kitoje taurelę.

— Tu pabūk, — pamojo Juozui, neryžtingai mindžikuojančiam tarpdury. — Maestro! — išskėtė rankas, lyg norėtų apkabinti dainininką. Svečias atšlijo... Stovėjo tarsi ant postamento ar rampos šviesoj, ketindamas užtraukti Figaro ariją. Figaro čia buvo profesorius, nežinantis, kur pulti, ką daryti su apytuščiu grafinėliu.

— Dėk ant stalo, — pasakė dainininkas ir stovėjo susikeitęs už nugaros rankas, atstatęs krūtinę, aptemptą juodu, siauru švarku — tas rūbas, nors buvo gerokai apzulintas, blizgėjo nuo dažno lyginimo, jį nepaprastai jaunino, pabrėžė grakštumą; pakaklėje puikavo plati rausva peteliškė. Šį dainininką Juozas taip pat dažnai susitikdavo gatvėje prie instituto bendrabučio, parko alėjoje — visuomet vienišas, imponuojantis, plonom, kietai suspaustom lūpom, jis žvilgtelėdavo į Juozą tuščiomis nereginčiomis akimis, žinoma, nepagalvodamas, kad jo, kuris kaip ir ta pajuodusi apdaužyta skulptūra štai dabar tapo šio parko nuosavybe, nebebus, o šitas vaikis, kuris ką tik pralėkė pro jį pridusęs, suklupdamas ant šaknies, šitas vaikis ilgai prisimins jo figūrą, iš lėto, išdidžiai sukeistomis už nugaros rankomis artėjančią priešpriešiais lapų nuklota alėja, kurios abiejose pusėse sakytumei stovi kiparisų sargyba, prisimins lapų šiugždesį, šlamėjimą po jo brangiais, tačiau sunešiotais batais.

Jo rankovę palietė rausvas pavakario spindulys, prasiskverbęs pro aukštą langelį, kone iki pusės užgriozdintą aukštomis knygų lentynomis; neaiškaus nerimo apimtos lentynos virpėjo, spurdėjo tūkstančiai dalelyčių, gulančių ant knygų, ant apzulinto gaublio, drabužių. Plačiai atlapotomis durimis jų laukė jauki minkštu kilimu iškloto kabineto prieblanda, senoviški baldai, lygios eilės juodais viršeliais knygų, šviečiančių auksinių raidžių geltoniu, ten tyliai tiksėjo laikrodis... Bet jie kol kas stoviniavo čia, kur maišėsi visi kvapai: ir virtuvės, ir dūlėjančių knygų bei daiktų. Stovėdamas priešais veidrodį, dainininkas šukavosi, o basnirčias, su pižama profesorius skėsčiojo rankomis ir šūkaliojo:

— Prašome čia, maestro, prašome! — Jo balsas vėl tapo čaižus, nekantrus, kiek geliantis.

Tačiau dainininkas tebesišukavo, žiūrėdamas į vakaro šviesą atmušantį veidrodį, paskui patampė skvernus, pasitaisė peteliškę, nuleido rankas, jo veidą staiga užliejo rampos šviesos raudonis, ir Juozas tik dabar pastebėjo stalelį su pudrinėmis ir flakonėliais, jam pasivaideno, kad tuoj suskambės aukštas, skardus, virpantis balsas, aidėjęs garsiuose pasaulio teatruose — Milane, Vienoje, Los Andžele... Balsas, pakirdęs iš dulkių, dūlėjančių dekoracijų, atveriąs minkšto aksomo ložes, atidengiąs nuogus gražuolių pečius, jaunas, baltas rankas, geidžiančias, besiilsinčias, ir tas, kurios kiek virpėdamos, apvytusios laiko prie akių skvarbų binoklį, nukreiptą į sceną, kur aidi tas balsas, kur blaškosi apimtas skausmo grafas Almaviva; ir lūpos... lūpos putlios, geidulingos ir blyškios, įdubusios, slepiančios bedantės burnos kiaurymę, raukšlėti veidai, tylūs auskarų ir papuošalų skimbčiojimai, o akys... akys ieškančios, didelės, tyros, šaukte šaukiančios, viliojančios, kviečiančios, betgi — “Širdys mergelių linkę vilioti ir suvedžioti”... griaudėja, skundžiasi, krinta ant jų pečių... ne, ne vien balsas, kažkas išdidus, čia atsiduodantis jų valiai, čia atšlyjantis, paliekantis, grūmojantis, o kita arija — tai meilės, ištikimybės... Triumfuoja jos, jų jaunystė, meilė, grožis, aistra.

— Apčich! — nusičiaudėjo senukas. — Morta! — šūktelėjo į virtuvę, — ką ten priskrudinai, mes čia nė kvėpuoti nebeturime kuo. — Apčich! — čiaudėjo susiriesdamas, trepsėjo šlepetėmis, spjaudėsi. — Nė lašelio neliko, jau išgėrei, — kreipėsi jis į dainininką, ir kaip pamėkliška visa tapo, tarsi kokioje pjesėje, bet kas čia vaidinama — komedija, operetė? (Šit profesorius tarsi vožiasi ant galvos pajaco gobtuvą, matuojasi kažkokius drabužius.) Kodėl tragiški dažniausiai tampa komikais ir arlekinais, stiprūs, impozantiški ir išdidūs — priekabiais ir agresyviais? Slėpdamas grafinėlį už knygų, profesorius tarė:

— Eime, gal ten rasime ką geriau. — Ir, pamatęs, kad dainininkas suglumęs žiūri ten, kur ką tik dingo grafinėlis, mykia žemu balsu ir jau tiesia ranką, piktokai šnipštelėjo: — Paskui! Eime!

Dainininkas, timptelėjęs savo švarko skvernus, kilstelėjo galvą, ir jie jau buvo bežengią ten, prie puotos stalo, — vienas aukštas, išlakus, ne tokiose puotose dalyvavęs, kitas judrus, nedidelis, putlokas, prisigūžęs, žengiąs ant pirštų galų, — tačiau tarpdury prisiminė Juozą, paėmė už parankės ir jau buvo bevedąs, bet šis, susitikęs su apstulbusiomis, griežtomis dekano akimis, atšlijo kaip nudiegtas; tiedu susižvalgė.

— O ne, jokiu būdu. Ten dekanas, — suvapėjo jis.

— Dekanas? — suraukė antakius dainininkas. — Šitas sutrius? Aš jam parodysiu!

— Na, na, mielieji, greičiau, ko jūs ten stumdotės? — pasigirdo iš kabineto gilumos, ir jie vėl pritempė Juozą iki kabineto durų, tačiau dekanas žvilgtelėjo tokiomis akimis, taip mostelėjo servetėle keldamasis, kad Juozas iškaitęs nėrė lauk, palikdamas iš nuostabos prasižiojusius ir profesorių, ir dainininką...

[5]

Kodėl visa taip sukarikatūrina metai, senatvė... Kodėl pagyvenęs orus žmogus yra tik orus, padorus, kas dieną skaitantis laikraštį, skrupulingai visa aptarinėjantis ir vengiantis visko, kas žemintų jo solidų orumą? Kodėl ir šeima, ir namai, ir kolegos, ir pareigos — tarsi tvirtovė, kurią jis gina kaip paskutinis tironas, kaip mikliausias diplomatas?..

Ten, kabineto gilumoje, kaip tik tūnojo toks žmogus, docentas, mokslų kandidatas, dekanas — profesoriaus žentas. Jis ten įsigavo nepastebimai, kaip vagišius, ir dabar sėdėjo su plačiai išskleistu laikraščiu, skaitė ne tiek iš smalsumo, kiek iš įpročio, — įprotis taip pat jau buvo tapęs jo ginklu, sėdėjo atsišliejęs į fotelio atkaltę, jo rankogaliai buvo balti, iškrakmolyti, tiesa, jis nedėvėjo marškinių stačia apykakle, tačiau buvo su liemene, ir jos kišenėje blykčiojo auksine grandinėlė. Jis buvo aptukęs, švarus, putlutis. Sėdėjo orus, skaitė laikraštį, bet jau ir šitokia rolė yra milijonus kartų vaidinta, nuvalkiota, užmiršta, tačiau patogi, teikianti malonumą, imponuojanti. Jis laukė svečių, jis laukė karštos ir minkštos antienos, norėjo skaniai pavalgyti; žvilgtelėjo į laikrodį, sulankstė laikraštį, grįžtelėjo į duris — pro jas ką tik buvo įkišęs galvą profesorius, kuris, jį pamatęs, prisidėjo prie burnos pirštą: “Šš...” — ir ant pirštų galų, su iškeltu rankoje grafinėliu nutipeno prie kitų durų, jau norėjo jiems kažką sakyti, kai staiga iš ten, iš kabineto gilumos, sugriaudėjo įsakmus balsas:

— Maestro! Kiek laiko jūs ten kuždėsitės ir gaišit, man rodos, jau pats laikas prie stalo! — ir sušiugždeno laikraščius.

— Antis jau iškepta! — šūktelėjo iš virtuvės Morta.

— A, antis, — pasakė senukas.

Juozas išėjo iš šių namų kojom žemės nesiekdamas, širdis virpėjo, daužėsi. Tai buvo slapčiausių norų išsipildymas. Jam svaigo galva: tokios pažintys, tokie žmonės! Pagaliau!

Argi ne pas šitokius žmones jis veržėsi dar gyvendamas Užpelkiuose, argi ne apie juos pleveno jo svajonės, ne į jų veidus, žvelgiančius iš pageltusių žurnalų, siurbėsi jo žvilgsnis; argi ne juos glamonėjo įsimylėjėlio akimis, glusčiojo prie jų visa būtybe, visu mažo, užguito garbėtroškos ir savimylos godumu? Nykiame ir apleistame jo gyvenimo kely jie stūksojo nelyginant titanai, nuo jų plieskianti garbė pasiekė jį dar ten, Užpelkiuose, sėdint už apskretusio stalo, mindžikuojant ant slenksčio, valant veršelių gardus, stumdant mėšlo vežimėlius... Ir buvo ten vienas tylus gegužės vakaras, kai iš Užpelkių miestelio klubo kieme besisukančios plokštelės iki pat klojimo pastogės, kur jis sėdėjo, pasidėjęs ant kelių Heinės eilių tomelį, saulės užlietais laukais sklido tvino šiltas šito dainininko balsas: “Kur bakūžė samanota...” Plaukė, vilnijo, plito į visas puses per vėstančias liucernos kalvas, kuriomis jau slinko šešėliai, vingiuojantys pro jaujas, sodybas. Kaip atsisveikinimo skausmas prieš akis suliepsnojo sužaižaravo miestelio langai, subolavo prietemoj vieškelis. Nenuryjamas kąsnis įstrigo gerklėje, visa sutavaravo aplink: jo greitai čionai nebus, jis išeis, ir šita daina... Šitas vakaras, gęstantis klojimo pašaly, ant rąstų, ir ten, priešais, vištų iškapstytame serbentyne, basų kojų suplūktame tako ruožely, ant šiaudų, šitas vakaras, plintantis paupio karklynais, palei skardžius, tai žino, girdi. Jis verkė, jis inkštė pakluonėje, nes dabar skambėjo kita daina, išdidi kaip priesaika šitai žemei, kiekvienai jos pėdai, jos vardui...

Ar ne panašios šlovės spinduliai plieskė pro plačius ir aukštus spirito varyklos langus, spindėjo vaivorykšte iš vamzdžių išsiveržiančiame garų debesyje, kai jis su tėvu pavakariais, būdavo, eina per cechą į katilinę? O tas godus ugnies traškėjimas didžiulėje ketaus krosnyje, vaiko akys, ne mažiau godžiai ją ryjančios, per rankas leidžiama skardinukė ir vyrų balsai, tėvo mostas link arklių šėrėjo Daujoto: “Kaip tu dainuoji, o dar giriesi, kad su pačiu... — ir jis ištarė šio dainininko vardą, — esi dainavęs, sakei, kad pagyrė tave”.

Ta naktis suodinoje katilinės dauboje su pernelyg ryškiomis speigo žvaigždėmis, su tolimu traukinuko klyktelėjimu, kai jie eidavo palei upę, kai, vyrams šnekant apie politiką, karus ir dūsaujant, jis tiesiog jausdavo, kaip stiepiasi, augai pranoksta juos visus. “Mums jau visa. Mūsų dainelė sudainuota”, — pasakė kūrikas Rudavičius. Būdavo, stovi jis, varganas, suodinas, įdubusiais skruostais, atsimaukšlinęs kepurę atbrizgusiu snapeliu, susivėlusiais, suprakaitavusiais plaukais, ir žiūri žiūri į ugnį, retkarčiais dirsteldamas į čia pat besisukaliojantį Juzuką, apie kurį tėvas sakydavo: “Lakūnu aš jį išmokysiu...” Naktis, kai nenusakoma didybė plūdo, tvinkčiojo vaiko gyslose, kai jis kažką skubino, meldė, — tik greičiau, greičiau, jis bus! bus! — priesaikavo sau, bus dainininkas, artistas, mokslininkas, poetas! Kažkuo jis tikrai bus. Argi ne pas juos veržėsi jis iš savo vaikystės skurdo namų, iš sunykimo, apleistumo, menkystės? Švystelėję pabirų išgeltusių reportažinių epizodų ryškumu, šie žmonės apsigyveno pasąmonėje ir dabar stūksojo joje titaniški, slėpiningi, nebeišdildomi laiko. Jau tada jis turbūt žinojo: kada nors papasakos apie tai, rašys ir, tarsi mesdamas kokį išdidų iššūkį, žvilgčiojo į dangų, iš visų pusių semiamą raudonų žarų žvarbumo.

Iš susijaudinimo jis gniaužė kumščius — tas žmogus spaudė jam ranką, jie tempė jį... kurgi jie tempė, kaip savą, kaip kokių slaptų reikalų patikėtinį? Į iškilmingą priėmimui ar pobūviui paruoštą salę!..

Tačiau bendrabutyje daug kas šaipėsi.

— Sukriošę seneliukai, — skeptiškai išsiviepė vienas. — Povas nusišėrusiomis plunksnomis — štai kas yra tas tavo dainininkas...

Tačiau Juozas tylaus ir kuklaus profesoriaus gyvenimo fone išvydo begales kitų gyvenimų ir kitokių žmonių: triukšmingų, pasipūtusių, gaižių, pavydžių — visur jie zuja, visur jų pilna, bet tai iškamšos, šaržai, karikatūros, kurie nieko nepadarė, bet visur jų pilna.

— Artistai esat, ir tiek, — pasakė Juozas.

Tiedu seni žmonės Juozą tarsi truktelėjo į priekį. Dirbti dirbti! — tvilkčiojo mintis.

... O ta vasara su liūtų maurojimu — kas rytą jis eidavo į kilnojamą žvėryną. Išdidžios baltosios meškos, besiraivančios, besiturškiančios šiltame drumstame vandeny, uodžiančios orą, mažomis primerktomis akimis žiūrinčios į pragarišką karštį žadančią saulę, sunkiai lekuojančios, prigludusios prie baltų akmenų, apglėbusios juos letenomis, lyg tai būtų išganingosios ledo lytys, tirpstančios po jų pilvais; jų klusnūs maži meškiukai, pamėgdžiojantys motinas, apkvaišę, apskurę, dūlinėjantys joms iš paskos. Žiūrėk, viena kuri, užvertusi snukį, sumauroja arba ima daužyti galva į sieną, mosikuoti ją į visas puses ir staiga krinta ant priekinių. Po kiek laiko vėl įsiveržia tasai speigo naktis ir ledynus skardenęs maurojimas, vėlei — pirmyn atgal prie aprūdijusių virbų, prie sienos, prie vandens... Arba grakščiosios, mikliosios panteros, lūšys, leopardų poros. Indijos džiunglių tigras ir liūtai, plėšantys kruvinus mėsos gabalus, kuriuos darbininkai, būdavo, įgrūda pro virbus ankstyvais rytmečiais, kai saulė dar tik teka, šviežiu gaiviu raudoniu paliesdama narvų sienas, raudoniu, menančiu džiunglių rytmečius, menančiu kažką tolima, tai, kas gyva liūtų kraujyje, jų laukinėj atminty, menančiu kalnų stirnas ir ožius, stovinčius ant tekančios saulės nutviekstų uolų, garuojančius slėnius ir vandenis...

Kartais į jų narvus įstumiamas išdvėsęs gyvulėlis, sustiręs gėriukas, baikštus, gailiai mekenantis: partrenktas letenos smūgiu, jis dar bando keltis, bet nasrai jau apžioja jo kaklą, kažkur suklegetuoja kurtiniai, pakreipia snapus ereliai, uostinėdamos orą, zuja hienos — čia dvėselienos tvaikas, čia pūstančio kailio ir vilnų šutas; suleidęs savo aštrius nagus į auką, stovi grifas, klykaudamos straksi beždžionės, glausdamos godžiuose glėbiuose savo vaikus, kurie kelia galveles, nori pamatyti, kas gi dedasi.

O štai čia kobros, pitonai, smaugliai, kaip šakos, kaip medžių kamienai, medžių žievė — nejudrūs, sunkiai šliaužiantys, svyrantys žemyn, apglėbę medžius, kabantys ant lianų šakų; vangūs driežai, smėly prisiglaudę prie akmenų, šiugždančios gyvačių išnaros, tarsi katalepsijos ištiktas krokodilas pražiotais nasrais, aštrius dvišakius liežuvėlius kaišiojančios gyvatės, akmeniniai roplių šarvai; šliaužiantis iš vandens vėžlys, rausiantis smėlį ir jame dedantis kiaušinius, sunkus jo kelias atgal, mirtis smėlio dykumoje, iš kiaušinių išropojantys vaikai, vizgantys, besiveržiantys vienas per kitą prie gyvastingo vandens iš smėlio dykumos, kur jau merkiasi išmintingos šimtametės jų motinos akys, kur visa pakrantė nusėta akmenimis, jų šarvų lukštais; gyvoji gamta pasiskolinusi iš negyvosios atsparumą, spalvą, šarvus, juos prisisegusi, susiliejusi su ja; judrusis driežas, chameleonas, drugelis — kiekvienu vienodai pasirūpinta, kad tik išliktų, gyventų, pratęstų giminę; kas žuvo, kas nuropojo iš sausumos į vandenį, išmoko kvėpuoti, pakilo į orą, įsirausė į žemes, kas sustojo tarpinėje stadijoje tarp gyvio ir augalo.

Į jūrą, į savo tėvynę, per slenksčius, per užtvankas, net sausuma neršti keliaujantys unguriai, žūstantys, tačiau vergiškai paklūstantys slėpiningajai instinkto galiai! Nieko nėra paslaptingesnio už ją. Aklas gamtos fatalizmas, beribis triumfas gyvasties, tvinstančios į visas puses, godžios, akylos, greitos. Tokioje pavidalų gausybėje įsikūnijančios, trokštančios, dūstančios, naikinamos, kovojančios. Trumpi triumfo blyksniai, atvangos akimirkos, spalvotosios papūgaitės, akvariumo žuvelės, šaudančios ikrų debesėlius...

Laboratorijų tyla, matavimo prietaisų tyla, gyvos ląstelės virpesius gaudantys prietaisai, skvarbios optinės akys, painios bakterijų trajektorijos, atomo dūzgesys, gausmas, judėjimas, koncentracija, sąveika, kova, irimas, mirtis, ir vėlei visa iš naujo, tik ne stagnacija, — energija iš niekur neatsiranda ir niekur nedingsta, tik pereina į naujas formas, ji — gyvosios organizmo energijos ekvivalentas... galaktikų erdvė ir laikas mažiausioje dalelytėje. Užuomazga, raida, vystymasis, apogėjus, veržimasis į plotį, į aukštį, į gylį, paskui jau agoniškos pastangos išsaugoti, kas pasiekta, sunykimas, mirtis.

Tai buvo metais, kai Juozas karštligiškai skaitė įvairias filosofijos, psichologijos knygeles. Kasdienybė, jo žmonės jam atrodė pilki, vienodi, jie šnekėjo banaliais žodžiais, nors jis jautė, kad visa kur kas sudėtingiau. Menas kitokį rodė žmogų. Graži, didinga buvo ten meilė, jos polėkiai... Jis nebetikėjo gražiais patetiškais žodžiais, todėl vartojo daug terminų, paimtų iš tiksliųjų mokslų.

Tai, kas lengvai apgaubiama didybės skraiste, jam kėlė įtarimą. Jis buvo pasiryžęs visa pervertinti, pasverti ir įvardinti iš naujo. Šalimais kaip stabai stovėjo kiti mokslai: matematika, biofizika, astronomija, fiziologija — prieš juos jis lenkėsi. Jis buvo įsitikinęs, kad gyvybė pavaldi dėsniams, kurie egzistuoja fiziniame pasaulyje, ir karštligiškai jų ieškojo. Į save jis žvelgė iš šono, tarsi į pašalinį, šaltai analizavo savojo aš užgaidas, poreikius, stebėjosi neatsistebėdamas, koks tas jo aš veidmainingas, paikas, opus, koks jis aplinkos vergas. Baisėjos, kad yra priklausomas nuo tokių vaizdinių ir dalykų, kurie nė neegzistuoja, kad jo poelgius apsprendžia ir sąlygoja jo socialinis aš.

O auditorijose jis girdėdavo lėkštus, banalius samprotavimus, nors matydavo, kad kai kurie dėstytojai — lyg kokios giliųjų vandenų žuvys, išmestos į krantą, ar kokie naktiniai paukščiai. Ir jis... Ak, kokių tik padarų neaptikdavo ten giliai, savo sielos dugne!

Išvyko su ekspedicija kasinėti kapinynų ir piliakalnių; jo lobis buvo keletas senų pinigų, ietgalis, šukės gabalėlis ir auskaras, kuriuos ilgai slėpė, nesiryždamas atiduoti vadovei. Suspaudęs atsikišusį smakrą pirštais, būdavo, stebi, kaip grakšti vadovės ranka šlavinėja šepetėliu dulkes nuo kokios šukės ar kaulo, ir, žinoma, žvilgčiojo į jos kelius, aptakius, geidulingus. Pajutusi žvilgsnį, ji, būdavo, patempia sijonėlį, palenkia galvą ir vėl šlavinėja, kažkam atlaidžiai šypsodamasi. Ji patiko jam. Ak, ta vasara su siaudžiančiais vasarojų laukais, su piliakalnio šlaite siūruojančiais karklais, su pilkšvais debesimis, genamais į žiemų kraštą, į miškingos senovės gūdumas, regimas nuo aukščiausios kalvos; jas čia staiga nutvieskia saulė, čia spindinčios ūkanos valksto; tie vėjo gūsiai į atlapotą krūtinę, nekantraujančios širdies plakimas, krūmokšnių ūžavimas čia, senovės priebėgoje, norago neliestame šlaite, nežinia kokių darbo įrankių ir rankų nuglostytame, nulygintame.

... Stypčiojo chemikų ir fizikų laboratorijose, anatomijos kabinetuose, žvilgčiojo į skeletus, kaukoles, visą vasarą šėrė šunyną, kurio viauksėjimas ir stūgavimas ištryptoje pašvinkusioje pakalnėje prie medicinos fakulteto ir bendrabučių nenutildavo nė naktimis, — ką jam bylojo tas šunyno dvokas, sumišęs su alyvų kvapu, su gajaus, vešinčio pavasario kvapais? Baisėjosi lavonus skrodžiančiu žmogumi, kuris, atlikęs savo darbą, prisėsdavo prie žemo lavoninės langelio ir užkandžiaudavo bandele, godžiai ją užgerdamas prasto vyno gurkšniais. Tas papurtęs žmogus, buvęs chirurgas, vėsčiodavo plaukuota ranka, laikančia bandelę, ir žiaumodamas kažką abejingai kalbėdavo, retkarčiais pasižiūrėdamas į platų vešlioje pavasario žolėje skendintį ligoninės sodą, kurio takeliais, susisupę į pilkus chalatus, vaikštinėjo ligoniai, tokie vieniši šiltose prietemose tarp didelių pragaištingai vešinčių liepų su viršūnėse gęstančiu raudoniu. Ryt poryt kuris nors iš jų gulės šitame pusrūsyje, apiplautas, ant šlapių lentų, — mirtis nenumaldomai slogi, nežinanti jokių sentimentų.

... Man čia atsiskleidžia visas gyvenimo maskaradas, čia aš jaučiu, kaip kažkas tylus, atkaklus, neperkalbamas įsėlina, atgyja many, veda, kužda: suprask... prieiki arčiau prie šito gyvenimo... prie šito... Įspėk jų mįslę, ir gal būsi išgelbėtas. Bet tai nepasisekė niekam. O gal tu išvengsi jų baigties?

Galvok, žiūrėk, klausykis, gelbėkis, — kužda man čia iš pakampių visi akmenys, bet ką aš galiu sužinoti, kaip galiu išsigelbėti? Gal šita rožė, plieskianti visa nekaltybe, tai žino, gal šita — vėsiam patvory, apgaubta būsimosios šalnos nuojautos, tyli, jau gedinti, tačiau kaip plačiai ir puošniai prasiskleidusi ir jau linkstanti, svyranti nuo savo sunkumo prie žemės, svaigstanti pūstančių lapų kvapu, jį gerianti; gal tai žino krebždantis lapuose vabzdys...

O! Kaip toli nuvesdavo jį panašios mintys!

Į kapines jis atklampodavo ir per šlapdribą, kai sniego skepetaitės lipdydavo akis ir tirpdavo ant medžių, antkapių; vaikštinėdavo, kai, atodrėkį pranašaudamos, klykaudavo varnos; šviesią spalio dieną apspangęs nuo aitrių, baigiančių nužydėti rudens gėlių kvapo, sėdėjo ant šilto akmeninio suoliuko, žvilgčiojo į smalsius ekskursantus su fotoaparatais ir klausėsi, kaip apmirusioje atokaitoje tingiai ir gedulingai dūzgia vabzdžiai...

Galima žinoti daug datų ir įvykių, tačiau kur kas daugiau byloja iš užmaršties, pragaišties ar meilės šaukiančios kokios nors gyvybės tvinksnis. Jausmai išsiliedavo posmais: mes — tik tavo godžios burnos, būtie, mes tavo liepsnos liežuviai, mes tavo baimė ir panika, šūkčiojo jame atnašaujantis balsas. O kuo gi mes puikuojame, užrašyta ant vieno antkapio, ką gi mes saugome, ko gi verta tai, ką mes saugome, jeigu kas paklaustų?.. Ant kito: užgesink šitą šviesą, jeigu nori. Dar ant kito: aš visas tavyje, aš tavo, dieve.

Pro apgriuvusius šeimyninius rūsius išdaužytais langais, pro skulptūrėles su kryžiais, angelais, pro šmėsčiojančias baltas, grakščias statulėles, tarp kurių tai šen, tai ten juoda sulinkusi senutės nugara... Čia kartais atvedami baltai aptaisyti vaikai su gėlėmis... Spengia voratinklių tyla, tokie ilgi šešėliai vakarop nutįsta čia nuo kalvų! Tyla ir įsiklausymas: tildanti kokios nors skulptūros ranka, o štai ten nušlavinėtas kiemelis, tvarkingai sudėti padargai, šluotos, grėbliai, kibirai; senuko sargo žingsnių šlepsėjimas ir iš antkapio į tave žvelgiančios tamsios merginos akys, o šalia koks nukarusiais ūsais pūstaskruostis atsargos generolas, rūmų patarėjas, pilnas pamėkliško orumo. Ir čia galėjai jausti — trapus grožis, ištikimybė kažkam, skausmas, kitur — persisotinimas, brutalumas, aklumas; vienur grakštus polėkis, trapus ir švelnus judesys, kitur — kostiumuotas, uniformuotas solidumas, titulai.

Mirties tvanas, gyvybės tvanas. Čia prie jo prisėlindavo kokia nors mintis, galinti visa jo ir kitų gyvenime apversti, nuvertinti. Jie juk irgi gyveno, kaupė turtus, buvo kupini savigarbos, orumo, apakę nuo jo, drebantys, kad kas nors apie juos nepagalvotų blogai, įsižeidžiantys...

Mintimis jis vėl nuklysdavo ten, į savo kaimą, iš motinos glėbio dairydavosi į pilkšvą, palei pakrypusias tvoras vingiuojantį keliūkštį, kuriame turėdavo pasirodyti tėvas, arba į žalsvą, sausą vakarų erdvę, iš kur plukdė vandenis upė. Į šiaurę, į šiaurę kažkas traukė jį, gręžė akis, ten buvo jo gimtieji namai, iš ten, pats to nesuvokdamas, laukė slapto ženklo — būdavo, ar krintanti žvaigždė plykstels, ar miesto pakrašty sušvilps traukinukas — ir lyg kokių paukščių skrydis, lyg koks dvelksmas iš ražienų ar dobilų, kažkoks aitrus gerumas, ilgesys...

Naktimis yra kopęs į observatorijos bokštą stebėti rugsėjo žvaigždynų, vėsa ir besiartinančiais speigais dvelkiančios erdvės, kuriose sakytumei dar tebebuvo gyvas išskrendančių gervių klyksmas, — visi jie sirgo nostalgija: ir tas putlus žemaitis, ir Vaciukas, visiems jiems vaidenosi šieno pradalgiai, paupės, molėti vaikystės kalnai, upeliūkščiai, jie dūsaudavo naktimis... Jie regėdavo erdves — aidžios, nutviekstos šilto dulsvumo, prisigėrusios pievų ir dobilienų kvapų, — jos driekėsi į šiaurės pusę ar į pietus, kur Venta, Minija, Merkys ar Šventoji.

Klausė save, kaip suderinti sausą preciziškumą, mokslinį kalbos tikslumą ir taiklumą su kasdieniniu intymiu, emocionaliu kalbėjimu, o ypač su paveldėta spalvinga, kaip jam rodėsi, gremėzdiška kalbėsena, kur visa kliūva už kaimiškos buities įvaizdžių, metaforų bei palyginimų, — vieni juos eksploatavo nesivaržydami: įsikinkyti į darbą, mėžti... užsivilkti drapanas, ištiesti klumpes, niežtėti nagus. Už visų panašių pasakymų jam slypėjo gana konkrečios kaimo buities vaizdai, jie dirgino vaizduotę, kreipė ir nešė kažkur į šoną, atgal nuo to, kuo jis gyvena dabar. Tačiau tikroji, nesuvokta priežastis buvo tų daiktų, veiksmų, tos senoviškos buities dvelktelėjimas, nevalyvumas, skurdas, visa, nuo ko jis tiek prisikentėjo kitados, vaikystės, apskretusios paauglystės metais, — tokie jie gyvi buvo jo atmintyje, bet ne mažiau stiprus ir gyvas buvo noras juos užmiršti. Jeigu kas pasakydavo: vieno kaulo... kerėpla — jis tarsi išgirsdavo pamotės šūkčiojimus. Už žodžio “kulniuoti” tarsi slypėjo visas jo vaikystės vargas...

Kamavo ir kitas klausimas: kaip asmeniškus, intymius, keistus ir šokiruojančius dalykus prišlieti prie to, kas visuotina, kaip prašnekti visuotinėmis sąvokomis ir tuo pačiu išsaugoti savo minties, jausmo specifiškumą, kaip jo neiškreipti, nepaskandinti jau esančiuose literatūriniuose štampuose, kitų susikurtuose pasakymuose? Kaip daigas kalasi uoloje, pro asfaltą — šitaip, skaldydamas storiausius luitus, kalėsi ir jo pažinimas. Analizuodavo savo išgyvenimus dienoraščiuose. Kalbančiam žmogui bepigu: mimika, gestai, balso tembras, intonacijos, pauzės, žvilgsnis — kur kas daugiau saviraiškos būdų, — mintis, skirta kitam, — rašė jis. Tačiau mintis, krypstanti į save, turi būti kur kas išradingesnė, mokėti subtiliau niuansuoti. Tokia mintis yra užkoduota, vengianti viešumos, patosą ji atmeta kaip melą, retoriniai šūktelėjimai ir klausimai čia netenka žavesio, vidiniai išgyvenimai kur kas intensyvesni, kartais uždari. Tokią mintį lydi savi pakilimai, kvapą gniaužiantys atradimai, nevilties šuorai, čia, sielos tyloje, tarp įsivaizduotų personažų, savas grakštumas, čia taip pat galioja tam tikri grožio dėsniai... Žodžiai turi savo ekspresiją, ne vien žymi mintį bei išgyvenimą, bet ir kuria juos. Kaip būti sau kuo nuoširdesniam — visa, kas tikra, gilu, gyvena anapus egzaltuotumo, vengia paradiškumo. Tik tas, kuris be galo sau nuoširdus, gali tobulai jausti stilistinių niuansų įvairovę. Aimana, jeigu ji išsprūsta, tikrai iš gilumos, jo džiaugsmas tikrai skaidrus, tobulas, pastebėjimas tikslus. Bet jam to negana — jis nori čia būti virtuozas, slapčiausių sielos virptelėjimų virtuozas. Jis nuolat budi savo vidinio pasaulio migloj, tamsoje, jis eina apgraibomis, kur kažkas keliasi, prasideda, vystosi, tvinksta, auga, dūžta, kur kiekvienas jausmas ir mintis turi dėsningumus: užuomazgą, apogėjų, atomazgą.

Kažkas jame buvo mįslė jam pačiam, kažkas glumino jį patį, šokiravo. Kartais jis save kamantinėdavo, bandydamas išgauti tiesų atsakymą — kodėl taip nedarai, kodėl taip, nors matai; reikia; ko čia lūkuriuoji, kodėl dvejoji dabar, nors nėra ko dvejoti, kodėl kremtiesi, nors žinai, jog tai nepadės, kodėl taip džiūgauji, nors nėra ko džiūgauti, kodėl tai tave taip slegia, juk tai niekai... Jis buvo sau nepermaldaujamas, kietas, įžvalgus, bet vėlgi — kiek kartų dažnai darė, ko nenorėjo daryti, kiek kartų virpėjo kaip drugio krečiamas, nors virpėti nebuvo ko, matydavo didžiausią pavojų, kur jo nėra. Kurdavo pasakojimus apie galią, tamsią, neįspėtą, kuri jį valdo, kamuoja, paverčia niekingu bailiu, tampo nelyginant marionetę — jis norėjo, ko jis norėjo? Būti tvirtas, stiprus, drąsus, pasitikintis; vaizdavosi esąs monolitas, norėjo stovėti nelyginant uola, į kurią dužtų visos negandos. Uola buvo jo mėgstamiausias įvaizdis — ir, žinoma, žemas, apniukęs dangus, rūstus bangų riaumojimas. Jis lipdė save diena po dienos, ir tas lipdinys trupėjo, tirpo. Klausdavo save, kas gi tai per padaras, kokia galia, stipresnė už jo sveiką protą, sąmoningus ketinimus, spendžia jam pinkles, koks gi yra tas gelmių gyvis? Kas tai — nuodingoji medūza, mirties šešėlis? Daug kuo buvo kalta vaizduotė: koks nereikalingas panikos ir pavojaus signalas visa sugadindavo, pasiųsdavo niekingus, tokius pat bailius sargybinius; jokios būtinybės juos šaukti nebuvo, tačiau jie turėjo tokią pat įsakmumo jėgą, kaip ir instinktyvus noras gyventi. Žmogui duoti norai, duota gyvybė, kuri besąlygiškai reiškia savo teises, instinktai, savimylos jausmas. Jis turi vieną pasirinkimą: protingai koreguoti įvairias tendencijas, keliančias jo egzistavimui pavojų, privalo būti gudrus diplomatas tarp aistrų, prietarų, jis tegali pasakyti; tiek aš galiu, tiek aš žinau, čia mano kaltė... Jis egzistuoja visa šitaip atseikėdamas. Laisvės, pasirinkimo erdvė gana siaura, o kartais ji baigiasi pojūčiu, kad nebėra iš ko, nebegali rinktis, kad kažkas tavyje jau yra apsisprendęs, kad visa nulemta, ir tik nusiraminimo bei pasitenkinimo iliuzijai reikia tikėjimo — čia aš darau... aš noriu. Tai gana išdidžiai kartais skelbiame, šaukiame visa gerkle, tačiau giliai viduje tūno, smelkiasi per visus jausmus protestas sau pačiam. Yra kažkoks pojūčius, baigtį, finalą, galimybių ribas konstatuojantis, žinantis pradas, skelbiąs: baigta, gana, liaukimės, vaidybos užteks... Aš — tai salelė beribiame atsitiktinumo vandenyne, šapelis, kurio įsikibę mes laikomės virš bedugnės, — skelbė jo mėgstamiausi filosofai, aš — tai mūsų individualūs pėdsakai, tai kažkas atkariauta iš gaivalų, atsitiktinumo, chaoso... tai mūsų pasididžiavimas, mūsų valios apraiška, proto pastanga, laisves iliuzija, dažnai tik tariamos pergalės mirksnis, pagaliau tai mūsų būstas...

Iš tinklinio ar krepšinio aikštelės lėkdavo į vėsią skaityklų rimtį, šiugždeno išgeltusius knygų lapus, laikraščių skiltis, brošiūrėles, užsirašydamas įdomesnes mintis, kurios ateidavo skaitant; kartais ilgam nugrimzdavo į susimąstymą. Nervingi žinojimo dirgsniai, daugiau pojūtis negu tiesa, — poezija, dvelktelėjimas. Visa čia pynėsi — šaltas ramus dėstymas, kurį staiga pertraukia desperatiškas ar entuziastingas kokio viduramžių poeto ar mąstytojo šūktelėjimas, įstringantis galugerkly... Čia tik užuomina, spėjimas; o čia šalta, objektyvi sentencija, pereinanti į tylų atsidūsėjimą, sukeltą jos bejėgiškumo pojūčio, — tas bejėgiškumas kaip tik ir vertė ją būti išdidžiai, visuotinei, pernelyg giliamintiškai, o giliamintiškumas savo ruožtu plaukė iš jos neapibrėžtumo. Preciziška, griežta, nepakanti bet kokiems prieštaravimams, tuo pačiu fanatiška bei despotiška, ji buvo panaši į apgirtusį ar įžeistą subjektą, kuris kažkam grūmoja arba visa žada, pats nesuvokdamas, kokios jo vaidmens galimybės. Kiekviena tikra, naudinga tiesa dažniausiai būva kukli, paprasta, nekrintanti į akis, koks dažniausiai būva įtakingas, ramiai savo tikslo siekiantis ar besidarbuojantis žmogus: jam nereikalingas išorinis blizgesys, jam svetimas ekstravagantiškumas, ekscentrizmas, o tuo pačiu ir kategoriškumas bei maksimalizmas. Tačiau dažniausiai jį pakerėdavo būtent rėksmingos, kategoriškos, šokiruojančios, pribloškiančios tiesos bei pasakymai... Jos klykė jame, dėstydavo jas draugams prikimęs, karščiuodamasis, už jų slypėjo nepritarimas, nepasitenkinimas, pasidygėjimas ir noras suversti kaltę kažkam, pasiteisinti prieš kažką, pasiguosti...

Jis paimdavo kitą knygą ir staiga atsidurdavo kur prie Nilo ar Eufrato, šmėsteldavo kokie dykumų ar plynaukščių vaizdai, dulkėti trubadūrų ir riterių keliai, juose — Liūdnojo vaizdo riteris, jojąs su ištikimuoju Sanča, liesas, ištįsęs, į šoną svyruojančia galva, ekstaziško skausmo iškreiptu veidu, visa apgailėtina išvaizda bylojąs, kaip baigiasi išdidūs polėkiai. O štai reprodukcija: liesas barzdotas senis prie savo raštų šalia gilios nišos, pro kurią atsivėręs viduramžiškas peizažas su palmėmis, uolomis, valstiečių sodybomis, nostalgiškomis, toli nusidriekiančiomis lygumomis ar audrotu dangumi, debesimis, kuriuos skrodžia nenusakomai slėpininga visos žmonijos paslaptis ir dramas slepianti šviesa; šit ji krinta ant tako ruoželio, ant uolos, slysta pro to žmogaus nišą, gula ant rankų, knygos, gaublio, alcheminių indelių bei matavimo prietaisų, šit koks žvėrelis, amžinasis panašių vaizdų atributas... Visa čia gaubia neįspėjama paslaptis, ja gyvos uolos, medžiai, daiktai, kažkada gyvenę savo gyvenimą, o dabar užmiršti, nukloti laiko dulkėmis, užsklęsti laike; jie tarsi šaukia kažką iš amžių pragaišties, nori pakuždėti, bet ką — nesuprasi. Koks iškilmingumas, grožis, rimtis ir dar kažkas nenusakomo, kaustančio, kerinčio žvilgsnį.

Į rankas patekdavo kokio gyvenimo aprašymas, ir sielą užtvindydavo to žmogaus išdidumas, blausią, atsitiktinę Juozo egzistenciją staiga nutvieksdavo svetimas pašaukimas, jis pasijusdavo įžvalgus, pasiryžęs titaniškam žygiui, įkvėptas, — tai būdavo slapčiausių jo norų išsipildymas. Išsisklaido ir slegiantis, alinantis, graužiantis menkavertiškumo jausmas, ir tūkstančiai žvilgsnių nukrypsta į jį, gėrisi juo, gerbia, myli, kaip myli, gerbia šio aprašyto gyvenimo žmogų, didvyrį, išradėją, mokslininką, poetą ar išminčių.

Bet jie nueidavo... Tie visi didieji nutoldavo, įsisupę į togas, išdidūs, susitelkę, ir tik jų žingsniai skambėdavo celėse, tik drabužių klostės šiugždėdavo... Ir žvilgsniai, ir surauktos kaktos — visa tarsi bylojo, koks svetimas, tolimas jis yra jiems.

Bet šit dar viena sentencija: pačioje dvasioje slypi kažkas kieta, tvaru, slypi tiesos, gėrio ir grožio alkis, kiek jis intensyvus, tiek ji tvari... Jis užsirašė ją, smelkėsi, jautė žodžių kietumą, tarsi stūmė juos, stengėsi įsigauti į gilumą, čiulpė išganingą šios minties nektarą, tačiau alkis neatlėgo: kažko jam per mažai, kažko stigo... Tarsi mokinukas vis iš naujo skaitė šiuos žodžius, gramzdino juos į atmintį — kada nors atras, kada nors atsipalaiduos ta tiesos energija, kurią slėpė ši mintis. O kol kas jis tik skanduoja šiuos žodžius, beje, kiek pakeisdamas jų prasmę: kiekvienoje dvasioje slypi kažkas kieta, tvaru... kaip noras plėtotis ir augti, kaip alkis bei poreikis tiesos, grožio ir tobulumo... Dvasia — tai noras plėtotis, augti, tik tas procesas čia neapčiuopiamas, sunkiai įžiūrimas. Tai šaknų poreikis siurbti, gerti, smelktis gilyn, tai burnos godulys, tai akių šviesa. Joje — materijos potencija bei jėga, ji pavaldi visiems dėsniams, kurie reiškiasi gamtoje. Dvasia — tai energija, kurios šaltinio beveik neįmanoma įžvelgti, įvardinti.

[6]

Nuo panašių samprotavimų jam imdavo spengti smilkiniuos; kiek atsikvėpusi mintis vėl pradėdavo ataką. Paimti, išplėšti ką nors, negrįžti iš savo ieškojimų be nieko. Nepasitenkinimo, tuštumos, priverstinio išprotavimo pojūtis toks nemalonus. Tas grūdimasis, smelkimasis kažkur... į nieką... Mintis tapdavo nepakanti, agresyvi, apdovanota visomis nepatenkinto žmogaus savybėmis. Griūdama, klupdama, šliauždama ji norėdavo... bandydavo judėti kažkur į priekį. Žūt būt suprasti, — toks buvo jos imperatyvas. Išgauti tyliausią paslaptį, išmelsti, iškaulyti, o jeigu ir tai neįmanoma — išplėšti jėga. Ir kaip sunku būdavo ją nuraminti, nutildyti alkaną, įsisiautėjusią, nepakančią. Pati netekusi švelnumo, pakantumo, meilės, ji neįstengdavo išgauti, laimėti paslapties, švelnios, patiklios kaip meilės dvelksmas. Pagaliau ko gi ji ieškojo, jeigu ne meilės, susiliejimo, suartėjimo su kažkuo?...

Siaurutėmis kaip tūtelė kelnėmis, kiek gunktelėjęs, ištįsęs, ilgais susitaršiusiais plaukais, stypčiojo, vaipėsi, karčiai pasišaipydamas, kiknojo galvą. Apkvaišęs nuo savo jaunystės, degančiais limfų mazgais, pridusęs, alkanomis akimis — visur jo buvo pilna; tarsi marionetė, tampoma už nematomų siūlų, postringaujantis, patetiškas, pilnas sarkazmo, dvejojantis, besišaipantis, nebesupaisantis savo minčių, kažkokios galios svaidomas čia atgal, čia į priekį genamas, kniumbantis, vėlei besikeliantis, nebežinantis, kur lėkti, ko tvertis, kuo nustebinti save ir kitus, pritrenkti, priblokšti, ką pasakyti, kad visi išsprogdintų akis, kokią užduoti mįslę, kokią išrėkti tiesą į snūdžius, apatiškus veidus, palinkusius prie knygų, blyškius, suklususius uolių mokinukų veidus, veidus, vangiai žiaumojančius maistą... Visa buvo sujaukta, dirglu, išdaužyta, išversta. Jį apkurtino gauruoti vaikiščiai, spiegiantys į mikrofonus, apakino šviesos blyksniai, juose besiraitančios mergiščios. “Pašėlimas!” — kriokė, nenuleisdamas akių nuo kokio naktinio restorano scenos, ir pats veržėsi į ją. Nė viena moteris nepraeidavo pro jį nenužiūrėta, ne vienai jis dūlino iš paskos, bandė šnekinti, ne prie vienų laiptų stypčiojo sutrikęs. Jį galėdavai pamatyti kur ant šaligatvio, užvertusį galvą ir spoksantį į kokią skulptūrą ant stogo, tyrinėjantį bareljefus, apgriuvusių namų fasadus. Iš sporto aikštelės lėkdavo į skaityklą, paskui vėl — iš antikos, Egipto, nuo Gango, Bizantijos išnerdavo į gatvę ir sustingdavo nesuprasdamas, nei kas čia darosi, nei kaip jam čia reikia gyventi. Išlindęs iš alchemikų celių, prisiklausęs kokių asketiškų viduramžių vienuolio išvedžiojimų, staiga išvysdavo dailutę mini sijonėliu mergužėlę, kaukšinčią šaligatviu, ir pasileisdavo jai įkandin. Dulkėtas, plevėsuodamas juodais plačiais kokio vienuolio rūbais, senas, visiškai sukriošęs, žilabarzdis, ilgais žingsniais lėkdavo Konstantinopolio grindiniu, siaurutėmis gatvelėmis, pro alachą šlovinančius minaretus, pamėkliškas — staiga atsidurdavo saulėtoje aikštėje, kur tarp transparantų ar mergužėlių, valgančių ledus, akis patraukdavo pilkas laiptų akmuo, įšilęs saulėje, o ant jo, prie bokšto, sėdi kokia daili, plikais sėdmenimis smaližė, — tai buvo nelyginant kokia rytietiška detalė: juk akmenys amžini, visada prie jų sienų, šiurkščių, spėjusių įšilti saulėje, glaustosi moterys; vaikas išskėstomis rankutėmis, baidantis balandį, puokštė gėlių, verbos, jas siūlančios moters veidas, giedras, tačiau kiek sielvartingas. Žvilgsnis instinktyviai vengė viso,kas šiuolaikiška: veidų, vežimėlių, tranzistorių, fotoaparatų, šalino tai iš savo regėjimo lauko. Šit būrelis turistų, sustojusių prie apaštalo skulptūros katedros nišoje, bet šit ir bokšto laikrodžio dūžiai, ir pabaidytų balandžių sparnų šiugždesys, ir juodai apsirengusi senutė, juos lesinanti, bet tas mašinų pypčiojimas, — kas ten atsitiko, kodėl ten tokia spūstis? Ir jis nerdavo šalin, ten, kur dar tvyro senoviška atmosfera.

Nebuvo jo šnekoje nei prasmės, nei logikos — reikėjo turėti labai jautrią klausą, kad išgirstumei: klyksmas, staugimas, bildesys, tylūs dejavimai, atgaila, prašymai; vilties žybtelėjimai, noras kažką perkalbėti, permaldauti, paveikti slypėjo visuose jo įrodinėjimuose, abstrakčiuose samprotavimuose. Tai išduodavo nejučiomis į šalį nukrypusios ir ties kokiu veidu ar daiktu susilaikiusios jo paties akys, kažkas staiga pasiglemždavo visą jo dėmesį, stodavo ilga pauzė, kurios metu jis tarsi klausydavosi savo žodžių aido. Bet ar aidas tai buvo? Greičiau tai buvo jo pragaišties, jo išsigelbėjimo, meilės ir vilties dvelksmas. Įkūnyti, paversti, pasverti, — stūgaudavo jis iš tos gilumos ataidinčiu balsu, šaipydamasis ir iš savęs, ir iš visų rūšiuotojų, skaičiuotojų, rikiuotojų, etikečių lipdytojų, kas gi yra, kas išnyra iš tos bedugnės, iš tamsos, klausdavo jis, — kas šmėsteli grakščiu šuoliu, ištykšta pursleliu, vėl dingsta sūkuriuose? Gal todėl jis taip ir vaipėsi, kad visa, ką šnekėjo, darė, buvo taip nesuprantama, neprotinga, neišnarpliojama, nesurūšiuojama; besaikiu triukšmu, žodžių bildesiu, šauksmais stengėsi apkurtinti save, bėgo nuo kažko, dangstėsi triukšmo, siautulio uždanga, kuriai nukritus įsiviešpataudavo spengianti tyla, tyla, užvaldžiusi visą jo dėmesį, didelė dulsvų platybių, neaiškių formų tyla. Naktimis pasidėjęs po galva rankas, klausydavosi tos tylos — tylos, išsiliejusios ant grindų mėnesiena, fikuso lapų tylos, šerkšnoto lango, dulkėtos etažerės, hantelių, šešėlių tylos, kurią sudrumsdavo krebžtelėjimas, vėjo šuoras, mašinos klyktelėjimas. Galbūt jau tada kažkas lemtinga brendo joje, kaip kiekvieno mūsų sieloje bręsta kažkas lemtinga, kas akimirką joje atsitinka kažkas svarbaus: žiebiasi ir gęsta žvaigždės, švysčioja meteorai, pazarų atšvaitai, griaunami ir vėl statomi stabai, kažkas nuolat keičiasi, juda, bruzda, susikaupia, ištvinsta į šalis arba graužia, kažkuri mūsų būtybės dalis nuolat naikinama ir vėl atnaujinama, mums nė neįtariant; kai ramiai miegame, organizmas, galbūt sutelkęs visas jėgas, žūtbūtinai kovoja su kokia mirties bakterija, protas — su pašaline mintim ar kokiu vaizdiniu, trikdančiu jo veiklą, slepiančiu grėsmingos energijos užtaisą, griaunančiu mūsų egzistencijos pamatus, mūsų aš, nesiderinančiu su mūsų nuomone apie save, su mūsų užmačiomis, su mūsų gyvenimo tikslu. Naktyje, naktyje mes jaučiame kažką lemtinga; aklinoje būties naktyje klausomės, gaudydami tolimiausius garsus, ir reikšmingiausia čia pati tyla, jeigu nieko joje nevyktų, nesiklausytume. Naktį, naktį, kai nurimsta pašalinis triukšmas, kai visa nuščiūva, kai iš tolimiausių horizonto pakraštėlių atklysta tyliausi garsai. Naktį jį pasigaudavo siautulingos srovės, staiga ištvindavo ežeras, jūra, iš kažkur atsiritusi banga imdavo augti, pūstis, kilti ir griūdavo visu svoriu, nusitempdama į gelmę; jis ropšdavosi tarpeklių šlaitais į viršukalnes, atsidurdavo viršum svaiginančių bedugnių, išvysdavo nepaprasto grožio peizažus, rausvus, šiltus, padūmavusius saulėlydžius...

Skaitė asketų raštus, Mahabharatą, Vedas, Sokratą, Spinozą, Kantą, Hegelį. Žavėjosi kokia sentencija, apkvaišęs nuo jos gaudesio, nuo jos visa aprėpiančios, visa paaiškinančios didybės ir genialumo, ypač genialumo, — ką dar tie žodžiai, balsai prišauks iš jo būtybės gelmių, kada virs jo savastimi, susilies, suaugs su juo, kaip suauga žaizda? Tai buvo vaistai, nelyginant stimuliatoriai, tiesa, autoritetai tik paryškindavo, suteikdavo formą blausioms, neužbaigtoms jo paties mintims, patvirtindavo jo patirtį, jį paremdavo. Kokia paslaptis šmėstels knygos eilutėse, kas jam dar paaiškės, kas nugrims į jo egzistencijos dugną, ištirps kraujyje, virsdamas antrąja prigimtimi, būdo bruožų stiprumu, apšvies jo protą, parodys, ką ginti, už ką kovoti, kokią užimti poziciją, pozą... išsklaidys vidinę sumaištį, padės įveikti nepasitikėjimą, drovumą... Kaip pablūdęs žiūrėdavo į staiga atsivėrusią bedugnę, kur gesdavo ką tik švystelėję žodžių meteorai, kometos, ištisi šviesos srautai, palikdami nuostabą, grožį. Žodžiai kvantai, žodžiai neutronai, slepiantys nesuprantamą, sunkiai apčiuopiamą turinį, virstantį dvasine energija, keldami grandinines reakcijas, be paliovos bombarduodavo jo smegenų audinius.

Didžiųjų žmonių kilnų, įkvėptą pasaulį jis regėjo tarsi už stiklo sienos, lyg būtų kurčnebylys, matė, kaip pakiliai ten mosikuoja rankomis koks išrinktasis, kaip keičiasi jo veido išraiška, čia išdidi, čia rūsti, kaip jis blaškosi, grūmoja — o kodėl, kam? Tačiau, kad ir kaip smarkiai jis plaktųsi prie stiklo, klausytųsi — neišgirs, apie ką ten šnekama, kas ten šnibždama, kas ten dedasi. Su savo nedideliais džiaugsmais, rūpesčiais, apniktas graužaties dėl menkučių dalykų, jis buvo nelyginant vaikas, žaidžiantis kur pastalėj, ir pats stumdė jį, kartais užmindavo ant pirštų, kalbindavo, paduodavo ir atimdavo žaislus, tačiau kaip maža turėjo bendro tai su tuo, kuo jis gyveno, kas jį džiugino, vertė kentėti. Ir norėjo... kuo greičiau užaugti, atsidurti tarp suaugusiųjų, gyventi jų rūpesčiais, dideliais, reikšmingais, svarbiais...

... Sociologai konstatavo, kad žmonės ėmė ieškoti suartėjimo būdų, instinktyviai mokosi bendrauti, tačiau santykiai tebebuvo šalti, juos skyrė daug sąlygiškumų, poros vėlai tuokėsi, daug liko nevedusių; rengėsi pabrėžtinai santūriai, nepigiais drabužiais — atitinkamai ir elgėsi, slėpė savo keistybes, bijojo pasirodyti nemokšomis (o vėliau — po penkiolikos metų — keistumas, neišmanėliškumas tapo savotiška mada, mažiau liko vienišų, užsidariusių savo kiaute), tačiau tais metais ėjo į avansceną dalykiškasis, blaivusis, protingasis, santūrusis gamintojo, mokslininko, veiklos žmogaus tipas, tvirtas, tvarkingas, stropiai apsiskutęs...

Paskui pradėta rašyti apie susvetimėjimą, dar vėliau daiktų kultą... Pasirodė solidūs barzdočiai, dailininkai beveik visi ėmė auginti barzdas. Nusivylimas technokratais? Paskui ūžtelėjo džinsuoti vaikinai su sportininkų, estrados žvaigždžių portretais ant marškinių, apzulintais džinsais, megztukais. Staipoki, geibūs, vangoki, be buvusio žvalumo, ryžtingumo; moterų mados gerokai susvyravo, moterys sutriko. Čia, žiūrėk, dar mini, čia maksi, čia jau skeltas sijonas, o kiek pagyvenusios liko ištikimos brangiems, solidiems krimplinams; iš jų siūtais kostiumais, raudonais, žaliais, mėlynais, puikavo kurortuose, stropiai dėjosi šukuosenas, o jaunesnės pasisavino šį tą berniokiška: diržus, megztukus, vyriškus džinsus, batus: pasisavino kai kurias jų manieras, laikyseną; negana to: ir jų kūnai kiek ištįso, sumenko aptakumai; taigi sprendimas buvo kompromisinis: abi lytys pasislinko priešpriešiais, be drovumo, baimės ėmė viena kitai patikėti tiek amžių slėptas savo paslaptis, sklaidyti senąjį žavingumą, slėpiningumą; į paviršių išplaukė kažkas fiziologiška, biologiška; tapo lengviau suartėti, lengviau skirtis, mažiau liko nuskriaustų, nelaimingų, nepatenkintų, smalsių, įsižeidusių, apniktų pagiežos. Abi lytys tarsi priėjo išvadą, kad slėpiningumo šydas, ilgesio, svajonių šydas, slepiantis dvasinius ar fizinius defektus, toks varžantis, gluminantis, sunkus, yra nebūtinas; priešingai: kai kurie net buvo linkę viską rodyti viešumoj — abejingai ką nors žiaumodami, atstumdami atžagaria ranka nuo savęs, sudribę foteliuose, išsikėtoję, jie kėlė kiek apatiškas, vyriškai abejingas ar įžūlias akis į merginą, priekaištautoją ir moralistę, ir jų akys, plaukai, lūpos, gyvaplaukiai, rankos, drabužiai tarsi bylojo: o ką? aš toks... man nusispjaut, ką jūs manot apie mane, mano elgesį, išsilavinimą — ar ne, mažyte?

Mene taip pat vyko savi poslinkiai: jis išsiplėtė, išdriko į plotį, žurnalus, knygas, laikraščius užtvindė saldoki, graudoki, labai panašūs eilėraščiai.

Vėliau žodis sukluso, ėmė smelktis gilyn, jis tarsi pasibodėjo savim, savo plepia gausybe, ėmė purtytis tos vienodybės, maištauti ir veržtis iš nuvalkiotų štampų, klišių, jis tarsi ėmė klausti: kas aš esu, ko noriu, ką reiškiu, ką duodu; tapęs lengvu, besvoriu, atklydęs iš estradinių dainelių, pasišnekėjimų, pigus, bejėgis, vapantis, lengvai visiems atsiduodantis, prieinamas, jis panūdo ieškoti sveikatos, tvarumo, svorio, jėgos, jis ėmė purtytis plebėjiško familiarumo, banalaus daugiareikšmio plepumo, jis pasigedo monumentalumo, klasikinio apibrėžtumo, griežtumo, santūrumo, sausumo — jis beldėsi į jautriausių, talentingiausių menininkų sielas.

Stela, Stela — tas vėjas iš tuščio pajūrio, ta plynuma, tas sausumas, saulės blyksniai plynumoje, bangų pašiauštame paviršiuje, vėjas, puoląs sunkią pilko akmens krantinę, pakrante besiritantys žolės gūsiai, šiukšlyno tvaikas, bažnyčios sienos raudonis, tamsiai ruda plokštuma, iš akmenų prasikalęs medelis, žolės kuokštai...

Gali rinktis, ką nori, — speiguotus popiečius, švytinčio sniego laukus, baltą beržyną, regėtą pro suodiną fabriko langą, sirenos klyktelėjimą, juodus tumulais besiveržiančius dūmus iš aukšto kamino ar alsų žvyro karjero karštį, tamsų ekskavatoriaus plieną, prakaituotus tirtančius pečius, godžias žvyrą graužiančias žiaunas arba aitrias vieškelio dulkes, ką nori — vis vien čia, šioje miesto daly, pakirstančiuose mirksniuose bus kažkas iš ano meto netikrumo, vilties ir skausmo — Stela, sausas vėjas į plytas, į akmenis, kiemų tuštumą, kietas, nepalenkiamas, nebylus skausmas, įkūnijąs akmens pilkumą, plytų raudonis arba pakrantės nendrių šlamėjimas, toks sausas, arba sakingas pušyno aitrumas...

Kaip mes įeisime, grįšime į tą pavasarinį atlapotais langais kambarį su vaza, sprogstančia šakele, vėju, siautėjančiu viduje, išvedusiu į žibučių šlaitą, į slėnius, kur dar neseniai slūgsojo ledo luitai, į rėvą, užverstą akmenimis, o pro juos — į dulkančius vasaros kelius, į pajūrį, į smalingus pušynus, kur šitiek audros išvartytų medžių...

Visa tada čia alpo ir duso. Ant palangių geibo begonijos, šeimininkės ranka vis siekė stiklinės su vandeniu, tablečių, šalimais suposi invalido vežimėlis, tarpuvartėse lekavo šunys, sienos ir grindinio akmenys skleidė alsų nepakeliamą karštį, pūškavo seklumoje garlaiviukas, klykavo balti kirai, iki pusės išsirengę vyrai ardė krantinę, daužė akmenis, trupino cemento luitus, o prakaitas varvėjo jų veidais, žliaugė nugaromis.

Rudenio liepsnos nubėgo kalnais, kas nesudegė vasarą miškuose, ko nenusiaubė gaisrai, dabar almėjo čežančiu lapų geltoniu, plieskė nuo aukštėlesnių kalvų, švietė kloniai, liepsnojo šermukšniai, drisko, čežėjo ąžuolų vainikai; parkai buvo neįtikimai saulėti, šviesūs, fontanai tušti, statulos aptrupėjusios, užmirštos, alėjose siautėjo šviesa, apleistuose rūmuose spengė voratinkliai, grėslus, aitrus keršto kuždesys ir šlamėjimas lapuose po lakuotu batu. Šunynas, kurį tu šėrei, skalijo — toks tada buvo rudenio metas...

O žiema... Stela...

Stela — šalčio raštas šarmotam lange, aukštame senamiesčio danguj stingstąs mėnulis. Laiptai, vedantys į platų šaltą skliautuotą koridorių išpuvusiomis grindimis, aptrupėjusios sienų nišos, šen ten laurų vainiko pėdsakai, vynuogių kekė, koks herbas, rytietiškas ornamentas; ties posūkiu koridorius, garmėdamas į tamsius požemius, išsišakoja, virsdamas siauručiais koridoriūkščiais, iš kur, būdavo, verčiasi šuto garai, burzgia skalbimo mašinos, durys, varinė rankena kaip ranka, ištiesta pasisveikinimui; grįžęs iš pasimatymo su Stela ar paskaitų, rakindavo tas duris, kartais už nugaros išgirsdavo skubius žingsnius pusamžės, visuomet juodai, tačiau elegantiškai apsirengusios moters. Jį magino jos blyškus, gražių bruožų veidas. Ypač akys, didelės, ryškios, spindinčios, slepiančios beribės aistros ugnį, sutikęs tą žvilgsnį, jis kažkodėl pirmas nukreipdavo akis šalin, paskui, jau gulėdamas savo kambarėlyje ir rūkydamas, laukdavo, kol vėl pasigirs tie žingsniai, o kartais išeidavo, kone apmiręs rakindavo duris — ar įtarė ta moteris, kiek jis apie ją galvoja: galvoja įnirtingai, iki devinto prakaito savo kambarėlyje daužydamas “kriaušę”, vandeniu iš bakelio suvilgytu rankšluosčiu šluostydamasis suprakaitavusį kūną, siekdamas šalto kefyro stiklinės, žiūrėdamas į langą ar imdamas knygą. Kartą, stumiamas nesuprantamos galios, jis dūlino iš paskos iki artimiausio kampo... Ta gėla, tas aštrus noras suartėti — jis buvo tvirtai įsitikinęs, kad juos kažkas sieja, kažkas tarsi susigėrė į drėgną to vakaro rūką; jai antrino guminiais ratais vežimą grindiniu tempiančio arklio kanopų taukšėjimas, iš tarpuvartės ištryškusi šviesa, vaikas, klykdamas puolęs prie motinos, jo vapėjimas, jos ranka, glostanti to vaikiūkščio veidą, žiežirbas spjaudančios liepsnos plazdėjimas — kaip godžiai ji rijo sausus sudūlėjusius rąstus... Griūvančios sijos, gaisrininkai, tempiantys štangus, juodi dūmų debesys, besiblaškančios moters šauksmas, o vėliau, kai jis grįžo namo, neįprastai jaukus žiburių raudonis, moterys šiltuose kambariuose, siuvinėjančios ar mezgančios, garuojantys virduliai, ramybė, jauki ramybė; jaukiai ramus net suverstas jo šeimininko butas, į kurį jis tada užsuko, nes kažkur pametė raktą, jo trys murzini vaikiščiai amžinai alkanomis akimis, susėdę prie ugnies, net žmona, apsivėlus rėksnė, kilnojanti puodų dangčius ir isteriškai spygaujanti — vis nusidegina ji nagus; į gatvę, į turgų ji išeidavo taip apsitaisiusi, tokia ori, kad oho — niekas nė pagalvoti nedrįstų, iš kokio ji išėjo “būsto”; net išpurtęs, išdribusiu pilvu, purvinais suplyšusiais marškinėliais žmogus, jo lenktas, aštrus odą rėžiantis peilis... viniukai, kuriuos jis laiko tarp lūpų, kurpalis, plaktukas sunkiu apvaliu galu, platus, su didele sagtimi kareiviškas diržas, kabantis ant sienos, sudriskusi milinė, pistoleto dėklas, veidrodis nuskeltu kampu, stiklainis raugintų agurkų, kuriuos šeimininkas taip godžiai graibydavo pagiringais rytais, — visa tai jam pasirodė kaip sena jauki idilė.

Eidamas dabar, skverelyje, už kurio buvo aukšti ligoninės mūrai, jis stabtelėjo, dirstelėjo į savo buvusio kambarėlio langelį. Kažkas vos vos praskleidė užuolaidą, kažkieno, gal pavydžios meilės, gal tos moters akys, alkanos, godžios akys smigo į jį. Tačiau jis vis tiek buvo įsitikinęs, kad ir dabar ten gyvena koks ištįsęs vaikinas, ant taburetės sumesti jo drabužiai, ant stalo knygos, žurnalai, vandens grafinas, stiklinė, rašytojų, aktorių, sportininkų nuotraukomis nuklijuotos sienos, nejauki pro šarmotą langą besismelkianti šviesa, fikusas apdulkėjusiais lapais, įdubusi sudedamoji lovelė, senas apvalus stalas, apskrudintas cigaretėmis, apšiuręs fotelis, kuriame mėgdavo ilsėtis jo šeimininkas, taburetė. Jis ką tik išlindo iš lovos ir dabar mankštinasi — tampo espanderį, kilnoja hantelius, o gal daužo jo paliktą “kriaušę”... Retkarčiais čia ateina kepenų ciroze sergantis šeimininkas, sunkiai šnopuodamas, atsisėda ant suklypusios taburetės, nusišluosto nuo kaktos prakaitą, įremia patinusias akis į batų tepalu nuzulintus kareiviškų kelnių kelius, tyli, dairosi, laukia. “Gal turi ko išgerti, gal červoncėlį?” — klausia žiūrėdamas į tą sienos vietą, kur kitados kabojo Stalino portretas. Kartais jis, būdavo, atvirsta suprakaitavęs, pūkšdamas, liguistai žvilgančiomis akimis. Trinktels ant stalo vyno butelį, išvynios iš laikraščio agurkiuką, dešrigalį. — “A... pasimėgaukime! — Prisipila stiklinę, išgeria neatsikvėpdamas, tik pasiglosto pilvą, patapšnoja sau per krūtinę ranka. — A... smagumėlis! — Suleidžia pirštus į standžią žilstelėjusią ševeliūrą, nusižiovauja, pasirąžo, vėl — kliu kliu į stiklinę, kliu kliu į gerklę. — A... še, ir tu išgersi! Gerk, jeigu duodu, gerk, ko purtais, tokius mes, būdavo, va šitaip už sprando, kaip kačiukus, o jei ne — atsivėdėjai ir tarkšt į sieną, tegu dvesia. Inteligentas mat, žinome mes tokius inteligentus, ką čia skaitai, parodyk. Nebijok, neliesiu. Visi mes čia savi, nereikia taip toli pasinešti, tu dar nieko nematei, nepatyrei. O tose tavo knygose rašoma... Daug jie supranta, daug žino, va... o tai buvo galva, tai smegenys. Žinai, vaikeli, ką aš tau pasakysiu, žinai, aš tau patarsiu kaip tėvas... Nenori, nereikia, apsieisim be tokių... Valia! Geležinė valia. Titano protas. Visą pasaulį jis turėjo va čia (pabaksnoja sau į kaktą pirštu). Žinai, ką jis numatė, žinai, kodėl jis taip darė? Aš tau pasakysiu, ateik, niekas to nesupranta, niekas nežino, pienburniai!.. Gerk, aš tau sakau, šunsnuki, gerk, visos jos kekšės, kam tu čia jos paveikslą laikai, — parodo akimis į nedidelį Stelos portretėlį, — iš akių matau, kad kekšė, pražūsi tu su ja, patikėk, ar tokios gali kareivį atjausti, suprasti, kokie pavojai tyko, ar jos gali? Būdavo, grįžti išvargęs namo, nusivelki milinę, nusikabini revolverį, o ji, sterva; kur buvai, paaiškink; o čia nieko aiškinti negalima, paslaptis, grįžti ir džiaugiesi, kad bent sveiką kudašių išnešei, o jai to dar negana... Žiūri akis išvertusi....Žvaigždutė... kada tau prisegs naują žvaigždutę, kada pinigų daugiau gausi... gausi... sulauksi iš jų, va ką tu gausi, matai — špygą.

Ko gi taip žlibini akim? Nesuprantu, ar vienuolis tu, ar ką, tokiam tik sutaną užvilk, tiktų, ką? — šneka lyg su kažkuo kitu. — Manėme, nė vieno nebėr, o žiūrėk, užsilaiko, stovi... Tikrai stovi ten... kampe... ar čia akyse man vaidenasi? Gerk. Sakau tau gerk, svo... — švogždžia ir grėsmingai artinasi prie jo stiklinę atkišęs. Nieko nebelaukdamas, jis sprunka pro duris, tačiau ausyse dar ilgai skamba beprotiškas kvatojimas ir kliedesys. — Noparskas! Žinai, kas tu — noparskas! Ar žinai, kad adatą reikia smeigti su noparsku?” — šaukia tas žmogus iš tarpdurio.

Kartais vėlų vakarą rasdavo jį sudribusį ant sofos, ir per visą naktį gargaliavimas, krioksmas, riaugėjimas, padriki šauksmai, grūmojimai, bildesys, kol versdamasis nudribdavo žemėn.

Jis buvo girdėjęs, kad tas žmogus jau ilsisi apleistose lenkų kapinaitėse, čia pat, miesto pakraštyje, ant kalvos, prie konservų gamyklos, guli po sniegu, po sunkiais granito luitais, kur griūvantys paminklai, išblukusios skaisčiaveidžių Teresių, Kotrynų, Marijų nuotraukos, putlūs nekalti kūdikėliai, orūs generolai, rūmų tarėjai, advokatai, šlėktos, pirkliai, profesoriai, filomatai, filaretai, masonai, jų ginčai, jų aistros, jų begalinis išdidumas; virš visa to plieskėsi žvarbi, guvius merginų veidus gnaibanti aušra ir iš aukšto kamino virstantys jos padažyti dūmai, ir šaltis, skubinantis žingsnius, ir vartelių girgždesys, ir jaunos įsimylėjusios širdies plakimas, drovus nekantravimas — ateik, ateik! — o kažkas, žiūrėdamas į apsnigtą miestą, deklamuoja: “Aušrine! Keltis laikas jau! Žiemių žvaigžde reik būti tau!”

Kartais tokiu metu ketaus krosnelėje jau kūrendavosi ugnis, jos atšvaitai plazdėdavo ant murzinų, pilkšvai melsvų sienų, ant apšarmojusio lango, o ant elektrinės plytelės garuodavo virdulys, ir jis gerdavo karštą arbatą, tepdavosi uogienės, o šalimais būdavo Stela, tokia geidžiama, reikalinga, galinti jį išgelbėti nuo pražūties, tačiau neįstengianti, nenorinti; į jos šaltą ledinį abejingumą, pašaipą jis atsitrenkdavo, kai panūsdavo ją apkabinti, kai laukdavo geidžiamo žodžio, intonacijos, žvilgsnio, judesio — ji visuomet padarydavo, pasakydavo ne tai... Jis būtų leidęsis apgauliojamas, tačiau net suvaidinti ji nemokėjo taip, kad jis bent akimirką užsimirštų, pailsėtų, sušiltų, kad atslūgtų skaudi neviltis, neturėjimo jausmas. Viltis čia nebuvo ko — tai jis puikiai suvokė protu, matė, kokia ji nepataisoma, o vylėsi kaskart, nuolat, prieš savo valią, viltis atgydavo, vos jis nukreipdavo nuo jos akis, vos nukaukšėdavo koridoriuku jos apmaudingi žingsniai, vos išvysdavo ją vaizduotėje, pradėdavo tariamus pokalbius. Viltis, stipresnė už jo proto ir valios galias, beprotiška, nieko nepaisanti viltis, kad jie gali būti kartu. Viltis ir pragaištingas tikėjimas, kad jis negali be jos egzistuoti. Ji, tik ji. Jos balso tembras, plaukų spalva, jos kūno linijos, lūpos... Ji buvo vienintelė, ir tik iš jos lūpų turėjo išsprūsti vienintelis, išganingas, magiškas žodis. Bet ne... niekad jo nesulaukė, nors kaip, su kokia viltimi, koks budrus, suklusęs laukė.

Čia, kur seni namukai grūdas vienas prie kito, kur betonuoti kiemai, skurdūs medeliai, sudūlėjusios sienos, akmenimis grįstos gatvelės, vienuolynų rūsiai, amatininkų dirbtuvės, čia, kur gali sutikti pamėkliškų būtybių, iškaršusių senių pamišėliškomis akimis, šitame senų namų sąvartyne, kur šviesa nepasiekia pusrūsių langų, už kurių pelargonijos, šaldytuvai, televizoriai, seni sukiužę baldai — foteliai, sofos, spintelės, kur prigrūsta visokio šlamšto, pro langus žiūri vargani girtuoklių vaikai, šituose paplavomis dvokiančiuose kiemuose, kur šmižinėja benamiai šunys ir katės, čia, Dostojevskio natašų, zinočkų būstinėse, kur kiemai tokie pamėkliški mėnesienoje, čia, kur kažkas šasčioja, skreba, derasi, tyloje taikosi bėgti, čia, tuose kiemuose, laiptinėse, kur visa tarytum nerealu, net pavasarinė šviesa, džiūstantys skalbiniai, žaidžiantys vaikai, jų balsų klegesys, vizgėjimas, gainiojimasis, net senės, mezgančios pasieniuose ant suoliukų, net kuprotas rachitiškas gluosnis, čia, kur taip alma rudeniniai klevai, kur šviesa tokia rėžianti, čia, kur niekas nerenka kaštonų, kur tik girtas, aitrus apsvaigimas, spengianti neviltis, apleistumas, čia, kur kitados vešėjo medeliai, gėlynai, kur saulėtos verandos, laiptinės, varteliai, kiemai... namai, kilę kartu su gyvenimu, kai čia kraustėsi turtingi miestelėnai, kur puikavo jų žmonos ir dukterys... Čia namai siauručiais apmusijusiais langeliais, su iškaršusiomis senėmis, namai, kurie, kad ir kiek juos perstatinėtų, kiek remontuotų, dažytų, dumba, skilinėja, griūva, juose nuolat pakirsta senosios vėlės, klaidžioja vidurnakčiais, stelbia naujuosius gyventojus, — visiems čia tik trumpalaikė priebėga, šie namai nepritaikyti naujam gyvenimui...

Čia jį visuomet apimdavo toks jausmas, tarsi būtų atsidūręs kitame laike... Grindiniu trinksi, kaukši arklių kanopos, snūduriuoja ant pasostės vežikas, kažkas, apsigaubęs tamsiu pledu, dingsta už kampo, nudarda karieta...

Čia fiziškai pajusdavo nelemtą, pirma laiko užgesusį gyvenimą, kažkieno pasmerkimą, vienatvę. Šviesa mažyčiame aukšto mūro langely, žingsniai po žemom skliautuotom lubom, aitrus gergždžiantis džiovininko balsas, jo karščiuojančios akys, platūs kaulėtų rankų mostai. Ko norėjo, kokia aistra, beprotišku pasiryžimu ar viltim springo tas amžių pragaištyje dingęs balsas? Kas buvo ta švelniom akim aristokratė, slaptai lankiusi tą atsiskyrėlį, raupsuotąjį? Šit sėdi ji ant jo kieto gulto kraštelio, pataiso žvakę, dirsteli į padėtus ant stalo popierius, knygas, negalėdama atplėšti akių, seka kiekvieną to vyriškio krustelėjimą; baltas nertinis, pirštinaitės, ji pasitaiso šydą — be abejo, tarpuvartėje jos laukia karieta ir vežikas. Kas buvo tas vyriškis — o jis buvo tikrai, jis gyveno kažkuriame šių namų, buvo ir ji, tokia tauri, atsidavusi, pasiaukojusi, graži, kilni, jo nelemtos būties prisišaukta palydovė ir atspindys, buvo jos beribė meilė, kančia, skausmas, jos nekaltybė, gėris, ištikimybė. Prieš ką tas žmogus maištavo, kokį neįvykdytą sąmokslą ruošė, kas buvo jo draugai, kas priešai? Ką jis galvojo, kartą naktį priėjęs prie savo slėptuves langelio, kai mėnuo taip ryškiai švietė, išnirdamas iš švytinčių amžių ūkų ir vėl į juos grimzdamas, kodėl jį, tą užkeiktąjį romantiką, tą nepripažintą herojų, didvyrį, pranašą, poetą, įsimylėjėlį taip magino ši šviesa, kokių sąsajų, bendros lemties, artumo ar meilės fluidai sruveno grindiniu, gulė ant stogų, karpė griežtus šešėlių kontūrus, vilnijo miškingais skardžiais, gaubė pilių kuorus, tūžo grėsmingomis bangomis, plito į tolumas tokiu slėpiningu skaidriu švytėjimu, kuriam nė viena jautri siela atsispirti negali?

DISERTACIJA

[1]

Mes pasakojame vieni kitiems anekdotus, kvatojamės, mes viską žinome, suprantam, visa galime, visa mums leista. Mes smaginamės, mes siaučiame, mes ieškome įspūdžių prie knygų, prie lėktuvų šturvalų, prie valdymo pultų, prie braižybos lentų, kantrybe, atkaklumu, stropumu, pareigingumu nusipelnėme visa tai. Mes įsitvirtinome gyvenime, dabar galime triumfuoti, džiaugtis, mums užtenka mostelti pirštu, ir bus pateikta, atnešta, padaryta. Ne, mes neįžūlūs, mes savo vietoj, mes viską darome su saiku, mes neužmiršome, kad rytoj teks anksti keltis, kartkartėm prisimename ir savo moteris — dabar jos prie televizorių, mezga arba skaito, o gal surengė kokį pobūvėlį — jos niekur nedings, jos ištikimos, kantrios, laukia — tokie vyrai nesimėto. Viena kita gal suinkš, suaimanuos, kai paryčiui mes ropšimės į lovas, betgi jas taip lengva įtikinti, perkalbėti, jos taip nori būti atsidavusios, geros. Gyvenimu mes patenkinti. Mes vieni nuo kitų nieko neslepiam, visa pas mus kaip ant delno, ir visa turi kelti kitiems pavydą, susižavėjimą!..

Pasitenkinimas savimi, pranašumo, orumo ar solidumo jausmas buvo beužvaldąs visą jo būtybę. Tas jausmas štai jau kuris laikas lydi kiekvieną jo žodį, gestą. Jis tiksliai žinojo, kada jį pirmą kartą pajuto. Tas jausmas brendo pamažu, plėtojosi, stiprėjo, virsdamas stereotipiniu, jis diktavo poelgius, mintis, nešdamas į malonią, jaukią, visiems imponuojančią gyvenimo seklumą, su juo pakirdo ir savo vertės pajautimas, Juozas darėsi staigesnis, kategoriškesnis, nebeslėpė, kas jam nepatinka, ėmė reikalauti — tiesa, iš pradžių nedrąsiai, — kad būtų paisoma jo nuomonės, jo skonio, užgaidų.

Tos naujos užgaidos formuotis pradėjo tuoj po vestuvių, kai jis pajuto, kad senieji draugai kažkuo grasūs. Nė pats nepastebėjo, kaip atsiribojo nuo svetimos nevilties, bevaisio postringavimo, anoniminio apmaudo, piktinimosi. Kitas jis ėmė darytis nuo pat pirmųjų bendrojo gyvenimo dienų. Jis vilkėjo madingą, stropiai išlygintą kostiumą, baltus marškinius su taškeliais, kaklaraištį, avėjo storapadžiais batais (ji buvo teisi sakydama: “Tai aš tave sukūriau, ne tu mane”); apniukusią lapkričio popietę save tokį išvydo ir šaltai spindinčiame universalinės parduotuvės veidrody, o žmona jam tarė:

— Na, apsiauk, pažiūrėk, kaip manai, ar nieko?

Uošvė irgi stovėjo čia, laikydama apšiurusį senąjį jo kostiumą bei lietpaltį, sunkiai pūškuodama, nužvelgė jį šaltu, vis dar nepatenkintu žvilgsniu. Kažko ieškančiomis akimis dairėsi aplink ir linkčiojo galvą:

— Nieko, tiks, tik va, rankovės per trumpos, keletą mėnesių panešios, aš turiu vieną pažįstamą.

— Ir aš, — aiktelėjo žmona, — vienas mano pacientas!

Į namus ėmė plaukti nauji baldai, kailiai, visa rikiavosi pagal jam nesuprantamus dėsnius; geležinė tvarka — čia tas turi būti, čia tas... Iš pradžių jis prieštaravo, paskui juokdamasis sutiko: na, galiu apsirengti ir taip. Būtų gal nė nepastebėjęs, nė kuo jis vilki, bet kiti pažįstami: “O, koks švarkas! portfelis! Iš kur gavai?” Ir jų akys sublizgėdavo; paskui pats pamatė: iš tikrųjų patogu, jauku, bet svarbiausia štai kas: ir kavinėje su tavim elgėsi pagarbiau, visur. Tai buvo didelis atradimas. Kokią galią, kokią valdžią turi tokie daiktai! Veršenikė, pasirodo, gali daugiau nei visa tavo išmintis, gerumas, angliški batai — irgi. Jis apstulbo supratęs, kiek kartų buvo neišklausytas, paliktas likimo valiai, išjuoktas vien dėl to, kad niekad nevilkėjo brangiais deficitiniais, madingais rūbais, neplaukė mados srove, nekovojo — tai ir buvo savotiškas atotrūkis nuo gyvenimo; susidūręs su naujai gimstančiomis vertybėmis, elgsenos, mados, pažiūrų niuansais, jis visuomet buvo apgailėtinas profanas — kiek daug prarado!.. Žmonių dėmesys, klausa buvo jautri kaip lokatoriai. Jie gyveno permainomis, grūmėsi ten, jų akys degė, kaito veidai, jie buvo puošnūs, už prekystalių buvo pardavinėjami jų ginklai, įtikinamiausi jų argumentai...

Viską, ką bruko žmona, uošvė, iš pradžių ėmė tarsi ne savomis rankomis, vilkosi pasišaipydamas — vis dėlto jis filosofas, o paskui nė nepajuto, kaip šitai su juo suaugo, tapo jo savastimi. Jis pasidarė oresnis — tokiu pavertė kitų požiūris. Kas rytą rasdavo švarutėlius išlygintus marškinius, nosinaitę, išlydėdama žmona nužvelgdavo nuo galvos iki kojų, nuolat jį koregavo, lipdė.

Jis dar postringavo įprastiniais žodžiais, tačiau jau pasišaipydamas; taip pamažu tolo nuo savo senojo aš, nevykėliško, aitraus, prislėgto, puldinėjančio ir šen, ir ten, bet nieko nelaiminčio. Jam vis dar nesuprantama galia jį jau kėlė į viršų, nešė pirmyn, senasis jo aš tapo pajuokos, apgailestavimų objektu, juo tapo ir visi, panašūs į jį, visi, kurie klykė: čia negerai, čia ne taip! — nesusimąstydami, ar jiems naudinga taip klykti, protestuoti, abstrakčiai piktintis kokių nors galingųjų įkūnytomis blogybėmis. O gal galima to išvengti, apeiti, nepastebėti, palikti kitiems, kvailesniems, nemokantiems laiku susiorientuoti, atsiriboti nuo to, kas nenaudinga. Kam klimpti į kažką glitų, aitrų, neapčiuopiamą, kam graužtis, kam tos kančios, nesėkmės, grumtynės, tie visi principai, ištikimybės — manęs nesupranta? Nedėkingieji! Kam tie didybės, nuoskaudos, kilnumo pliūpsniai, kam visa ta velniava protingam, sveikai galvojančiam, matančiam, kas, kur, kaip galima pasiekti, paimti. Taip, taip! — tarė jis, — aš visuomet jaučiau, žinojau, kad tik nevykėliai gali kišti nagus, kur nereikia; aš niekad netikėjau besiskundžiančiais, verkšlenančiais. Aš visuomet juos niekinau širdyje, nes mačiau, jog jie kažko negali, neįstengia, kažko jiems stinga; jie visur pašiepiami, juos atstumia, guja šalin. Klausiame — kam ta šventumo aureolė, o tam — erškėčių vainikas? Taip, visi jie atokiau, už durų, visi jie kažkuo įtartini, abstraktūs, grynojo gėrio, tiesos gynėjai, apologetai. Jie vien dėl to taip klykia apie gėrį, kad jiems nepasisekė. Tai jų ginklas, bet ar efektyvus? O kaip ilgai aš jų klausiausi, trainiojausi su jais, tariausi, kad visi mes tokie esame, einam kartu, bet kur ten! Tai buvo tik poza. Tu rėk, tu grūmok, tu laužkis pro tas duris, tu klyk, kiek tik išgali, o aš tuo tarpu gal įsmuksiu Ten ir pirmas tau užtrenksiu duris, pirmas tave išjuoksiu, išguisiu kaip nevykėlišką savo nesėkmių šešėlį. Taip, taip, jie nevykėliai. Kas buvo mano (jo) gyvenimas iki šiol? Kurčias belsmas į užtrenktas duris? Svetimos, perimtos grimasos, kažkieno įbruktos replikos, kažkieno nuoskaudos, išdidus priešiškumas. Ne mano — kažkieno!.. Kaip jie tokį įsileis, priims, sodins kaip lauktą, pageidaujamą. Jis įžeidinėjo nieko jam nepadariusį blogo, tyčiojosi jo nepažindamas. Visi jo sprendimai, vertinimai atsieti nuo jo paties siekių. Jis abstraktus paliktojo, išsižadėtojo apmaudo įsikūnijimas. Apkurtęs nuo to apmaudo, nuo kažkieno nuoskriaudų, taip demoniškai pavergtas, kad nebemato, nebegali suprasti, jog tai jam nereikalinga, nenaudinga, jog visa tai ne jo; užuot klykavęs, jis gali pasukti ten, ten ir įeiti, gauti, ko jam reikia, žinoma, ne su visais pulku, vienas, gerai suprasdamas, kas jam naudinga, kiek, į kitus žiūrėdamas kaip į savo įrankius, priemones. O dabar... ką mes girdime iš jų? Tas jam geras, geras, ir tiek (o kaip tasai gyvena, ką daro, jis nežino); tas protingas, tas nelaimingas, kenčia — va visi šitie — geri, nelaimingi, kenčiantys — pirmiausia juos ir reikia atblokšti, nes su jais jį sieja visiškai nenaudingi, perdėm žmogiški, nieko bendro su protingu dalykiškumu neturį saitai.

Stulbina, kokioj jis gyveno migloj. Tas desperatiškų šūksnių, išdidžiai atkištų smakrų, sugniuždytų rankų pasaulis, aitrumas, kvaitulys!.. Kokia permaina jame įvyko per metus! Jis tarsi atbudo, išgirdo, pamatė, kuo gyvena, kur veržiasi kiti, o svarbiausia — kokie jie. Būdavo, šneka su kokiu savo pažįstamu — su kiekvienu panašiu tonu, atidžiau nedirsteldamas į veidą, akis, nepagalvodamas, neįsiklausęs į jo žodžius, kliudo ir šį, ir tą, kas, be abejo, pašnekovui nepatinka, bruka jam, kas nereikalinga, ir šis nueina sutrikęs, gūžčiodamas. Teisybę pasakius, pašnekovas tebuvo vienas. Tas, kuriam turi būti artima, suprantama, teisinga, svarbu, kas buvo svarbu ir teisinga jam. Jis gožė kiekvieno jų individualius bruožus, priskirdavo kažką sava, nepaisydamas jų norų, ketinimų.

Pirmoji sėkmė buvo egoistiška, apdairi, apskaičiuojanti. Ji viena ypač jį atskyrė nuo jų tada, kai jis pratarė: čia aš, čia man gerai, man reikia. O jiems ko reikia? Šitaip jis pradėjo šliaužti iš tos lipnios, tąsios masės.

Pasisekimas imponuoja, suteikia ryžto, drąsos. O kur gali pastūmėti sutrikimas, nepasitikėjimas, skausmas? Jis gūžiasi, jis klykia, jis linkęs slėptis. Tai kažkas įtaraus, nuo ko visi atšlyja.

Sėkmė reikalauja, ji reiškia savo teises, ji nori daugiau, jai nereikia pagalbos. Skausmas ir nepasitikėjimas, priešingai, — norėtų visus sutelkti aplink save. Jam reikia, kad jį suprastų, paguostų. Jis sako: kur skuba tas? O anas? Klausia: kodėl aš negaliu skubėti? Ir ima aiškinti, teisintis, kažką kalbėti. Tai našta, kurią norėtume nusimesti, todėl visiems ją brukame, bet niekas nenori imti.

Štai dar kas jį stebino: tai, kas buvo taip nepasiekiama tam apšiurusiais drabužiais, karščiuojančiomis akimis vaikinui, svaidančiam žaibus ir į kairę, ir į dešinę, gestikuliuojančiam, šūkčiojančiam, kategoriškam, savaime ėjo į rankas šiam naujajam — ramiam, putlokam, elegantiškam, kiek kandžiam, sąmojingam. Jis nebemokėjo taip mylėti, taip viltis, tikėti, tiek daug visko nebenorėjo iš karto, užtat mokėjo rinktis, galėjo būti apdairus, nuo visko atokus.

Jis niekad nė pagalvojęs nebuvo, kad visa, kuo jis iki šiol gyveno, tikėjo, ką vertino, taps svetima, svetima tai, kas neseniai buvo jo esmė — mintys, jausmai. Keisdamas rūbus, daiktus, jis keitė ir savo pažiūras — visa, kas buvo sena, nemadinga, neefektyvu, dabar visur tik kliudė.

Vlada jį užklupo tuo metu, kai jis sutrikęs stypčiojo nuošaly, sakytum vidury judriausios gatvės, visiems skubant, šiugždant pro šalį, nešamiems jam nesuprantamos galios. Ji atsargiai jį paėmė už parankės ir vis dar besidairantį, bestabčiojantį, besiskeryčiojantį, besipiktinantį, kodėl su juo nebesibičiuliuoja jo draugai, įvedė į jaukų, kilimu išklotą kambarį.

Ar jis apskritai gyveno iki šiol? Jis valgydavo nejausdamas skonio, prie bet kokio stalo, o dabar jam — balta lėkštutė, įvairiausių padažų, užkandėlių, va šito paragauk, o čia, taip, šitas patiekalas patinka, kas tau dar patinka? Dar daugiau — jis pajuto savo svarbą: jo atsiklausiama, norima jam įsiteikti! Aha! O kas gi jo klausė iki šiol? Vaikystėje? Kas gi jo paisė? Kas žadino jo skonį, reiklumą — visa kaip pakliuvo, kas pakliuvo: meta, teškia, gražu negražu, patinka nepatinka. Pabandyk prieštarauti, parodyk savo norus — visur jį persekiojo grasi pamotės panieka, žvarbus priešiškumas — ar ne tai jį gainiojo po šį miestą, vertė traukti į pečius galvą, kas matė, kaip šio vaiko akyse — tas vaikas jame tebebuvo gyvas — plyksteli džiaugsmas, kas matė, į ką jis tiesė rankutes, kas davė, ko jam reikia, kas leido krykštauti, žadino gyvenimo pojūtį, džiaugsmą?

Ir štai prieš tuos žmones, žinančius, kas gerai, patogu, naudinga, sėdėjo šis sulaukėjęs, tačiau viduje be galo rafinuotas, viskam reiklus padaras. Šitas visokeriopo skurdo ir badmečio vaikas, plačiakaulis, ištįsęs, karščiuojančiomis akimis. Jaukūs šios moters aptakumai sugers jo nerimą, jis išmoks mėgautis viskuo — moterimis, daiktais, ne vien knygomis, paveikslais; jis dar nė nežino, kad yra paprastų, taip lengvai pasiekiamų džiaugsmų ir malonumų, kurie ateina į mūsų buitį pamažu, visa stelbdami, ir lieka mums ištikimi iki pat senatvės — tai įpročiai, prisirišimas prie tų pačių daiktų, viso to, kas nuolat čia pat, su mumis, kam mes patikime po menką savojo aš dalelytę, kuri iš visų kerčių bylos apie mus — tie grindų kvadratėliai, rytmetinis kavos puodukas, lėkštutės, sofa, staliukas, šlepetės, tas pats kilimėlis prie lovos; jau ir dabar uošvės ir net žmonos balse retkarčiais jis išgirsdavo senų įpročių jaukumą. Tas, kuris viskuo mėgaujasi, — pasakys jis vėliau, — nepatyrė išganingos demoniškumo jėgos, prievartos giluminės prasmės, tas, kuris gyvena lyg pasišventėlis, nepatyrė gyvenimo įvairovės; sustingusi būtis nepripažįsta kaitos ir permainų, ji virsta stabais, kurie nuolat išmetami, nugriaunami, bet jie gali būti pikti, tironiški, dogmatiški, žiaurūs.

Nepažinęs, nejautęs šilumos, dėmesio, jis — gyvas nesusipratimas, kurčias, aklas padaras. Draugai iš jo jau šaipėsi kaip iš keistuolio, nevykėlio. Juos, spėjusius prisitaikyti, šokiravo ir jo tiesos, ir išdidumas. Jis, žinoma, pajuto iš karto, kaip jie vienas po kito atšlyja, užsitrenkia savo kambariuose, dar bandė įtikinėti, perkalbėti, šaukė, vadino miesčionimis, paskui numojęs kėblino savo keliu, toks pat godus, alkanas, negalintis pasisotinti nė knygomis — niekuo.

Juozas jau buvo nebe tas. Su naujuoju aš pakirdo ir tokios savybės bei sugebėjimai, kurių jis savy ne neįtarė — dalykiškumas, praktiškumas (tai irgi stiprino savo vertės jausmą), o drauge ir veiklos, žengimo į priekį, savo siekių realizavimo pojūtis, kuris buvo toks stiprus, kad jis per keletą metų padarė visus nustebinusią karjerą.

Jo balsas tapo šiltesnis, ramesnis, staiga jis pajuto, kaip malonu bendrauti su žmonėmis, ypač su moterimis, ir kad jis pats gali būti įdomus pašnekovas (anksčiau visur jausdavo tik priešiškumą); pamatė, kad egzistuoja kitas pasaulis: smagiai besisukančių padavėjų, plepių kūmučių, teikiančių progos pasišnekėti bendrakeleivių, traukinių palydovių, bendradarbių pasaulis.

Iki šiol jis gyveno lyg užhipnotizuotas: kažkas įteigė, kad turi vaikščioti nudelbęs akis, vengti žiūrėti į pašnekovą, neaiškiai tarti žodžius, nutilti nieko neįrodęs, nebaigęs minties.

Kaip jie leido jam egzistuoti tokiam — skausmingai perkreiptu veidu, nemokančiam niekuo džiaugtis, pasikliauti, gėrėtis? Kodėl tokia gausybė žmonių praėjo pro šalį truktelėję pečiais, smalsiai atsigręždami, pasišaipydami, jausdami norą užrikti, dar labiau jį sugluminti? Kaip apie daiktą, kažką, kas užbaigta, ko jau nebepakeis, rašė pabrėžtinai objektyvias, konstatuojančias charakteristikas... Užsisklendęs individualistas... vengiąs kolektyvo... viskam abejingas — žodis “viskam” pabrauktas storu brūkšniu... Jo charakteringi bruožai... O juk buvo kaukė, užkalkėjusi žaizda — iš prigimties jis buvo gyvas, imlus, optimistiškas, — tai juk svarbiausia.

Jis galynėjosi, jis kovojo, jis gynėsi, augo, stiebėsi, jis nuolat keitėsi, ir tai liudijo, kad jame dar išlikusios vidinės slinktys, kad kažkas jame negali nusistovėti — be šito gyvybė negali reikštis, kovoti už save ir kitus, įsitvirtinti, būti. Nelengva buvo tiesinti save ir koreguoti — tiek daug jame buvo kreiva, ligota, užslopinta, užgožta paniekos, nepasitikėjimo. Kiek sykių jam norėjosi šūktelti: štai! Pagaliau! Jis, neturintis savęs, nuolat stengdavosi ką nors pasisavinti, pasiskolinti iš kitų: kokį svetimą gestą, kalbėseną, išdidumą, panieką. Skolindavosi jis iš visų — iš aktorių, sportininkų, filosofų. Tačiau tas nuolatinis savęs restauravimas, tariant jo žodžiais, buvęs ne veltui; atokume, tylumoj jis išsaugojo gyvastingumą, gerumą, džiugumą, čia jis ištiesdavo pečius, nublokšdavo savo nuožmų tironą persekiotoją, atsikvėpdavo visa krūtine. Deja, kiek per vėlai — tikrasis būtybės vientisumas buvo prarastas, vėl reikėdavo rinktis, klijuoti, lipdyti, ką išdraskydavo tikrovė. Bet kiek tokių, rašė jis, kreivų, nepakirdusių, beviltiškai sužalotų, grasių, svetimų sau ir kitiems, neįstengiančių pažvelgti į save iš šalies, kažką slepiančių nuo savęs įsitikinusių, kad taip reikia, tai normalu; nenatūralių, įtraukusių į pečius galvas, tarsi kas jiems būtų užvertęs naštą, kiek nedrįstančių išsakyti nei savo mintis, nei jausmus? Visur slenksčiai jiems per aukšti, visur per žemos durų staktos, visur kažkas iš jų prasikiša, kam nors užkliūva, ką nors vis jie padarys ne taip. Arba priešingai: tampa įžūlūs, šūkčioja ant visų leistinais ir neleistinais būdais, gina savo vientisumą, monumentalumą, smurtu, prievarta, barbariškumu kompensuoja nepilnavertiškumą, luošumą — tai, ko jie nenori, negali matyti savyje, tam leidžia siautėti, globoja, gina.

Naujasis Juozas skubiai savo būste visa perstatinėjo, tempė į pašiūrę mėgstamiausius autorius, jis jau nebecitavo, ką pasakė vienas ar kitas, aklai nebetikėjo jų žodžiais, plėšė nuo sienų mėgstamiausius portretus, kuriuos ilgai buvo glamonėjęs įsimylėjėlio akimis, prisigaudęs pabirų žinių, citatų, įvairiomis progomis jų ištartų žodžių, jau nebegalėjo taip įsitikinęs tvirtinti, kad jie buvo tik tokie, akivaizdus, kone apčiuopiamas jų materialumas staiga ėmė sklaidytis, jis nebesugebėjo jų matyti, kaip jis sakydavo, “iš vidaus” — taip, tarsi jie ir būtų jis. Ta jo aš dalelytė, kuriai neseniai taip reikėjo prieglobsčio, kuri jautėsi tokia menka, staiga tapo laisva, ji nebenorėjo slėptis, grįžo pas jį prisiuosčiusi amžių dulkių, prisigėrusi svetimo didingumo, išminties, kuria dabar galima pasipuikuoti; tai, kas jai ką tik buvo taip brangu, sava, intymu, ji sviedė po kojų; ji nulėkė žaisti, šildytis, per ilgai užsibuvo ten, kur šalta, žvarbu, kur spengia tyla, kur visa taip reikšminga, svarbu. Itin reikšmingo ir svarbaus dabar jam nieko nebuvo. Visa reliatyvu, gali būti teisinga šiuo ar anuo aspektu, tačiau kad būtų visiškai teisinga, tikra, visiems privaloma, ne, mielieji, tai pagaliau skonio dalykas, visa — ir jausmas, ir sprendimas, ir mintis gali egzistuoti, turi prasmę tik tam tikrame kontekste, situacijoje, konkrečiame, griežtai apibrėžtame erdvės ir laiko taške.

Jis svaidė sąmojus (iki šiol nė neįtarė, kad gali būti toks sąmojingas), trynė rankas, o kartais tylomis kikendavo iš pasitenkinimo — kvailiai, jie nežino to, ką žino jis. Jie kenčia dėl savo ribotumo, jie pasigauna kokią vieną tiesą, požiūrį, leidžiasi jos pavergiami, taip pavergiami, kad tas požiūris tiesiog juos ima engti, paversdamas pamėklėmis, postringautojais, moralistais. Vargšai. O man dabar visos jūsų tiesos tik įdomūs žaisliukai — galima žaisti labai rimtai, bet vis dėlto neužmirškime — tai žaidimas, galima ir juokais. Tačiau Juozas nebuvo toks naivus, kad nejaustų vidinio maudulio, įtartino laisvumo, sąmojingumo, iškalbingumo pertekliaus ir kažkokio stygiaus — kur dingo jo minties precizija, įtūžis, nuožmumas, kryptis, kur dingo tas monolitiškumo jausmas, svarbos pojūtis, noras žūtbūtinai ginti, teigti tą savo mintį, kur ta jėga, logika, kur tas primygtinumas, reiklumas? Visa, ką jis dabar rašo, pernelyg glebu, kiek ironiška, nuspalvinta šilto humoro, o vis dėlto kažko čia nėr — nėr žūtbūtinio, fatališko užkeiktumo — ar ne per greit, ar ne per lengvai jo išsižadėjo? Kas čia ne taip?..

Su tokiais būgštavimais jis pradėjo disertaciją. Tačiau tais sėkmės metais seko ir giluminiai jo būties šaltiniai — sieloje apsigyveno slaptas nejaukus būgštavimas, kad jis nugyvens amžių pernelyg saugiai ir jaukiai, nieko reikšmingesnio nepasiekęs. Retkarčiais pakirsdavo monotonijos, beprasmybės, persisotinimo pojūtis, kad jis tampa kokčiai ciniškas. Ciniškas — iš pasišventėlio, tyruolio! Saugi, pertekusi smagumais tokia egzistencija, tačiau ji nuvertina, atmeta kažką labai svarbaus, būtino ir todėl tampa ciniška, pabrėžtinai besimėgaujanti savim. Bet ką gi ji nuvertino, ko ji neteko? Kas jai dabar nebepasiekiama, nebeįmanoma, svetima, ką ji norėtų gluminti, trikdyti savo juoku, atlaidumu, malonumais, kuriais dabar yra pertekusi?

Jis nebevartojo dabar tų žodžių, kurie kitados įliedavo išdidumo į jo gyslas, jis nebešaukė: savigarba, profesinė pareiga, pasišventimas, prasmė, siekis, didingumas, taurumas, jis suko į šoną akis, atlaidžiai šaipėsi iš tų, kurie juos ištardavo, jie pasidarė nemalonūs, geliantys, paiki. (“Kuo aš virtau!..” — šūkteli jis vieną tokio praregėjimo mirksnį.)

— Fanatikas koks, maniakas, — pasakė kartą apie vieną absolventą, kuris svaidė panašius žodžius šūkčiodamas:

— Kur savigarba? Individas? Savo vertės pojūtis? Pasididžiavimas, kad čia aš darau, galvoju...

— Užteks! — mostelėjo, ir taip nejauku jam tapo — toks senatviškas, glebus buvo tas rankos mostas, kad pasirėmė kaktą ir kurį laiką taip sėdėjo...

Žilstelėjęs, gerokai išvargęs, vienišas, nelaimingas — štai kokiu jis staiga pasijuto, tarsi pamatė save akimirką — paliegusį, nugyvenusį amžių.

Priėjo prie lango, atvėrė. Žliaugė lietus. Ryškiai žvilgėjo čerpių raudonis, ir, įsisiurbdamas į tas čerpes žvilgsniu, žiūrė.damas į aplytus, bejėgiškai į sieną kimbančius vijoklius, uždarė langą ir išskubėjo namo. Laikas, ragino vidinis balsas. Pats laikas. Tursenai tursenai, o dabar visiškai gėdingai bėgi kaip iš kažkur išvarytas, toks apsmukęs, apglamžytas, lyg su naktiniais, lyg būtų sugavę svetimoteriaujant, pats laikas lėkti namo, užsitrenkti ir dirbti dirbti. Virpančia ranka atrakino duris, krito ant sofos — jam stigo oro, dusino.

— Širdis, — pratarė, — taip, širdis, o dieve, — dusdamas gaudė orą, — kur aš lig šiol buvau, ką veikiau?..

[2]

... Laiko upė ištvino iš čia, kai jis ėmė raustis po lagaminus — kai kurie kone dvidešimt metų taip ir išgulėjo sandėliuose ar po lovomis neatidaryti, kraustantis iš vienos vietos į kitą. Senos nuotraukos, atvirukai, laiškai, laikraščiai ir žurnalų konspektai, straipsnių iškarpos, išgeltusios, išblukusios, paraštėse prirašinėta pastabų, klaustukų, šūkčiojimų. Dabar jau neįmanoma buvo suprasti, kuo jį taip įgėlė štai šis sakinys, kodėl čia taip virpėjo rankos, kodėl šie žodžiai net trimis storiausiais brūkšniais pabraukti, o tas puslapis sutrintas, nuzulintas, vos beįskaitomas: “...jeigu dvasines vertybes paversi materialiomis...” A, tai pirmasis jo išspausdintas vaizdelis. “Astorija”, aitraus raudono vyno taurė, pliaukšėjimai per pečius, draugų juokas, paskatinimai, patarimai... Liepos saulė spigina į akis, žvilga gatvės, asfaltas, o jis žiūri į vėsią aptrupėjusią mūro angą, į savo triumfo arką. Iš jų juoko, kalbų aišku, kad jiems nesvarbu, ką jis čia parašė; jie neis su juo, o jis ieškos, godžiai stebės, kas šnekama, daroma, skelbiama. Dabar tolstantis, nesuprantamas, pašiepiamas eis savo keliu ir bus labai toli nuo jų kandžių, nieko reikšmingesnio nesiekiančių. Kitados panašus jausmas jį, mažą vaiką, buvo užvaldęs saulėtą speigo dieną žiūrint į pusbrolį. Jis eis tarsi ne vien savo valia, eis žūt būt, kad ir kas jį ištiktų.

Prie kitų straipsnių vėl — kažkam svaidomos replikos, entuziazmas, pasipiktinimas, dabar jau nebesuprasi, dėl ko, kas taip jaudino jo mintis. O blausi šito teksto prasmė? Ar tai ne bilsmas į vienutės sieną, ne išganingas signalas, kurio esmė vos vos nujaučiama, ne užrūdijusioje spynoje pasisukantis raktas, ne kažkas, grabinėjantis už sienos, patamsiuose ėjęs pas jį ir staiga nutilęs? Tie pagalvojimai, lydėję kai kuriuos žodžius, palyginimus, tos pauzės, — ką visa tai reiškė? Tas klausymasis, pastangos suprasti, užčiuopti, kas čia pasakyta, gyventi tuo... Rašė į laikraščius... Kitados tokie svarbūs nutarimai, politikų, kurių vardai užmiršti, veidai, kronika, sporto ir kino žvaigždės, spektakliai, literatūrinės naujienos — kaip visa tai jam ir ne vien jam buvo svarbu kitados! Prisimena, šitą raudonu rašalu apvestą straipsnį virpėdamas skaitė paplūdimy, ant akmens, šitą alinamas karščio, ištroškęs, linguojant tarp ajerų valtelei, blykčiojant atsimušusiai nuo bangų saulei, priešais raudonus pilies kuorus... Priplaukė Stela ir, ropšdamasi į valtį, visą aptaškė. Štai čia įplėšta, čia praskrudinta, čia taip nuzulinta, kad nieko nebeperskaitysi. Į tūtelę susukti laikraščiai, prisigėrę jo delnų prakaito, skaityti stadionuose, autobusų aikštelėse, skveruose, kino salėse, godžiai gurkšnojant bokalą alaus, nešioti švarko kišenėse, juose ir tų dienų nuobodulys, ir viltys, jie — kaip nudėvėti batai, drabužiai, niekam nebereikalingi daiktai, kurie tegali sudominti nebent kokį kolekcionierių ar istoriką. Žinoma, visa tai dabar keliavo į šiukšlių dėžes. Visa, į ką kitados kabinosi jo esybė, kas ją naikino, kas teikė žavesio, prasmės ir pilnatvės jausmą. Visi tie puslapiai, kuriuos kitados buvo nutvieskusi viltis, slaptas džiaugsmas, dabar buvo pilki, svetimi, juose pulsavusi gyvybė jau buvo dingusi, nušliaužė toliau, palikusi šitas išnaras, vėlei įsikūnijo nūdienoj. Ten, kas Čia ir Dabar, o nūdiena irgi pamažu miršta, kalkėja, džiūsta. Viena po kitos jos ląstelės nyksta, kaip nyksta ir džiūsta medis, nebegaudamas gyvybinių syvų — atšokusi žievė, sausos šakos, lapai, draskomi vėjo, tušti kiaukutai ir lukštai. Visa tai dabarties atmatos, tai kažkas atblokšta, nebereikalinga, palikta, pro ką buvo prašliaužta, į ką buvo kabintasi, kaip kabinasi vijoklis, kuo buvo maitintasi, gerta savin, kas buvo ginta, kaip gina savo urvą žvėrelis, kas buvo tempta kaip atsargos žiemai, ilgiems metams, manant, kad nesunyks, nepražus. Tačiau upė paliko krantus, ir dabar čia styro kerplėšos.

Kitados jis, mažas vaikas, ėjo prie spindinčio skardžio tolybėje. Kalnas jau metė šešėlį, o jis ėjo ir ėjo tenlink, kur dar rytmetį buvo pamatęs kažką šviesų, o dabar žėrintį saulės laidoj. Priėjęs rado paprasčiausią šukę, pavartaliojo rankoj ir, nepatikėjęs, kad taip spindėjo šukė, patraukė toliau. Jis buvo iš tų, kurie niekad nepatikės, kad taip akinamai, slėpiningai gali švytėti paprasčiausia šukė, atmušdama spindulius. Ta šviesa jam buvo savaiminė. Ir šie ano laiko daiktai masino dėl jo buvimo Ten ir Tada. Bet užteko tik pajudinti, ir tas spindėjimas dingo. Kiek čia buvo tokių “šukių”, kurių spindesys jau seniai išblėsęs, kiek čia tokių laiko atskaldų, griaučių, pėdsakų to, kas kitados buvo vartota, ko jis siekė, ieškojo, kuo svaiginos, kaip dabar svaiginasi cigarete, kava... Kiek čia tokių atliekų, turėjusių virsti relikvijomis, nuobirų iš to, kas sunaudota, atmesta, ką sviedė į krantą viena po kitos tvinstančios bangos, kas buvo griebta, lukštenta, godžiai tyrinėta, dėl ko šokinėta ir stūgauta stadionuose, futbolo aikštelėse. Dėl ko buvo grūstasi prie laikraščių kioskų, prekystalių, tablo lentelių, skelbiančių laimėjimų ir pralaimėjimų rezultatus, rekordus, pavardes.

Dabar jis buvo nelyginant koks keleivis, kuris, supdamasis į drabužį, eina tuščia jūros pakrante, gūdžiai stūgaujant puolančiai bangai — ji dūžta. Ir ši, ir kita dūžta prie kojų, vėjas košia kiaurai, plėšia rūbus. O jis čia tikėjosi atrasti saulėtą paplūdimį, vaikus, ieškančius kiaukutų ir akmenėlių. Jis pats čia virto belaike šmėkla, čia, nykiai riaumojant ir garmant bangoms, tolstančia pro išblukusias nusirengimo būdeles pajuodusio pliažo platybėj. Jis rašė: “Kaip mes gyventume, jeigu ne rytinis laikraštis... laiškas, rytą šleptelėjęs prie durų, permainingos naujienos, pakirstančios su kiekviena įprasta diena, ją nutvieskiančios, jei ne nuolatinis laukimas, viltis, ne vis atsinaujinantys gyvybės pliūpsniai, jos neatlyžtantis godumas, aklas, nesuprantamas noras kabintis, persikūnyti į tai, kas Čia ir Dabar, jei ne tikėjimas, kad tai amžina, pastovu, tvaru. Jeigu ne šitas įprastinis puodukas, gaivus kavos aromatas, padėvėtos šlepetės, chalatas, į kurį tu supiesi, fotelis, kilimas, kuriuo eini, jeigu ne įpročiai, jeigu ne tų pačių pojūčių gajumas, gebėjimas atsinaujinti, iliuziškai persikūnyti, veržtis kitur, ieškoti, jeigu ne įprotis svarstyti, siekti, dalinti — toks pat įgimtas, kaip liesti, eiti, regėti, girdėti, matyti, — kaip mes gyventume, jeigu ne nuolatinis judėjimas, slinktis, žengimo kažko link jausmas..”

... Jis stovėjo stadione, kur ką tik nugriaudėjo plojimai. Pajuodę aplyti suolai, popierių skiautės — visur, kur dar taip neseniai siautėjo jausmai, grūmėsi, kunkuliavo aistros. Vėjas plėšė nuo stulpų tų metų afišas, lietus talžė jau ir taip išblukusias raides, gramzdino į tamsą, visa tai nešė drumzlini, ištvinę, siautulingi upokšniai, nešė į užmaršties jūrą, į Letą. Štai kas yra tvanas: tai stichija, naikinanti visa, kas užsiliko per nesusipratimą.

Į lagaminus grūsta visa, kas tik pakliūva: ir Stelos dovanoti niekučiai, nevykę, neišrankūs, erzinantys, ir įvairiausi kvitai — drabužių skalbimo, batų pirkimo, mokesčių. Čia ir perskaitytų straipsnių bei knygų sąrašai, ženkliukai, seni pinigai, retesni atvirukai — vienu metu buvo užsimanęs juos rinkti, ir pašto ženklai, net butelių etiketės! O kiek paupiuose, paežerėse, pajūry, laukuose prisirankiota akmenukų, kriauklelių — visa tai buvo jau seniai dingusių, į praeitį nugarmėjusių akimirkų lobis. Štai šitą į amuletą panašų akmenėlį jis rado seno piliakalnio papėdėj, šitas švietė kreidos baltumu, anas — anglies juodybe, kvietė naktin, o iš jos prie namų, prie židinio, šitas smigo kaip perkūno kulka, suvirdamas smėlyje, virsdamas velnio pirštu, nuo kurio priskutinėtus miltelius jie, vaikiščiai, berdavosi ant žaizdų...

Štai laiškų pundelis, nuotraukos fontanų ir aikščių, kuriose jis norėjo būti... Knygų citatos, išvados, patarimai, adresuoti sau. Šitie sakinių tiltai, sąsajos, kniedys, jaustukai ir sušukimai, šitie prablaivėjimo mirksniai, šitas karštligiškas ieškojimas... Kam jam, skęstančiam, negaluojančiam, dabar šitos išdidžios, veidą nuskaistinančios tiesos, žodžiai, kitados sugėrę jo kūno karštį, sielos nerimą? Visa taip nebereikalinga, beprasmiška. Visa tai mirė su vakar diena, mirė užgimdami, mirė, jam nė neįtariant, išsilukšteno iš jo būtybės, atkrito, nutrupėjo kaip lukštai. Toks daiktų kapinynas! Visa praeina kaip vaikystė, kaip jaunystė, kaip gyvenimas, kaip džiaugsmas ar meilė ir turi savo rūbus, iš kurių išsineria, o jie lieka dūlėti, nykti numesti, kai juose įsikūnijusi esmė arba esybė miršta. Šitaip mes išsineriame iš savęs, kas mirksnį, kas dieną, nuolatos. Ir to paties žmogaus senatvė niekad nesupras, kuo gyveno jo jaunystė.

Šit, rašė jis, stoviu prie šito staliuko, keliu prie lūpų puodelį, žiūriu į baltus ir juodus grindų kvadratėlius. Iš vandens lašeliais nusėto kavos aparato virsta garai, kažko ieškau, prie manęs kiek nuobodžiaudama stovi daili, aukšta krūtine moteris, jos didelės ryškios akys kupinos darganotos gėlos. Kone kasdien ateinu čia, aš — nuolatinis lankytojas, kaip baldas, kaip siena, kaip laiptai... Ne aš vienas: čia daug nuolatinių lankytojų. Štai liesa senyva dama juoda plačiabryle skrybėle, siauromis lūpomis, apšiurusi — anksčiau ji čia ateidavo su rudu šuneliu, štai tas plikas senyvas vyriškis, po tamsias kertes zujanti senučiukė — visi mes čia nebylūs kažkokios dramos statistai. Kiekvienam čia tenka mažytė, neiškalbinga, iš pirmo žvilgsnio beprasmė rolė. Pastebėjau, čia mėgdavo užsukti seni, paliegę. Čia, judriausioje miesto gatvėje, jų trumpalaikė prieglauda. Jų čia laukia šitie aukšti laipteliai, kuriuos taip sunku įveikti, grindys, sienos, staliukai.

Yra senatvė, kuri prieglobsčio ieško tarp to, kas sena, apleista, kuri nori būti nepastebima, — tai kukli, atoki senatvė; yra, kuri gyva pasikartojančių veiksmų rituališkumu. Ją čia atgena ta pati jėga, kuri paukščiams įsako skristi į tas pačias vietas, idant nebūtų pertrauktas nesuvokiamas kaitos ir judėjimo ciklas...

Stela... Stela... Kodėl ta meilė mums nepaliko nieko gražaus, juk aš kitados taip skubėjau pas tave...

Iškarpos iš XIX amžiaus pabaigos poeto revoliucionieriaus užrašų, straipsnių, senų žurnalų skiltys, eseistinio pobūdžio filosofinės pastabos. Šit ir to poeto portretas: išdidus, į kietą apykaklę įremtas smakras, vešlūs ūsai, jaunos, degančios akys. Apie jį ketino rašyti. (Apačioj Juozo prierašas: supūdytas caro kalėjimuose; kiek žemiau: kokie betarpiški, taiklūs pastebėjimai!) Dar ne visa žinau, ne visa galiu įsivaizduoti, bet štai jaučiu, kaip jėga, kuri galingai veržiasi į priekį, tvinsta į visas puses, visa sprogdina iš vidaus. Valdžios simboliai, kuriais niekas nebetiki, patys krinta iš jos paliegusių rankų. Vėjas siautėja po svetaines, šluoja nuo sostų dulkes. Pasmurgusios žemės plotai, patižę keliai, kurtus gausmas gamyklų — tarsi visur viešpatautų drėgnas vėlyvas ruduo. Bet aš gyvenu pavasariu, kai plykstels saulė, kai užlies kalvas, — visa, kas juoda, apleista, sunyks, dings nuo žemės paviršiaus. Visuotinio atgimimo ir džiaugsmo mirksnis — kaip visa šviežia, gaivu, tarsi pirmąkart saulės šviesa viską liestų! Tai mano tikėjimo ir vilties šviesa, tai meilė, kurią visiems išdalinti norėčiau.

... Taip, jūs atspėjote, mes gyvenam viltim, mes bodimės viskuo, kas Čia ir Dabar (Juozo prierašas: kokia pompastika!). Mes stiprūs šituo tikėjimu...

... Plazda naujas pavidalas, bet kaip prie jo priartėti, galbūt yra ir nauja kryptis, bet kaip apie ją sužinoti, kaip pajusti?

... Kartais tik suvaitoji, kartais sugniauži kumščius, kartais stumi stumi nuo savęs visa, ką tau bruka, kas tave supa, kas tau be galo koktu ir svetima. Eiti! Eiti iš čia.

O jie laikosi, tokie juokingi, ant tų postamentėlių; jie šnairuoja vieni į kitus, bet kokia naujovė jiems įtartina, gąsdina, tokie menki, apdairūs tie smulkūs pirkliai, mažų įmonių savininkėliai, laikraštininkai, inteligentai, šiek tiek liberališki, o mes gyvi didžiąja idėja, kuri tvinsta kaip nesulaikoma banga, visa vilkdama su savim arba blokšdama į šalį.

Gyvenimas nemėgsta stagnacijos, — rašė jis. — Tai, kas kalkėja, apsitraukia žieve, — laužoma, trupinama, atkrinta luitais, yra atbloškiama naujos galios, jaunos, elastingos, kuri vėliau ar anksčiau prasiskleis, įgaus pavidalą ir, aišku, numirs; pradžioje slypi pabaiga, užuomazgoje — atomazga, pastovume — nuolatinis keitimasis, kiekviename teigime slypi neigimas, neigime — teigimas, o visa esmė: kad senos, atgyvenusios, ankštos formos neslėgtų, nedeformuotų naujosios esmės. Priešingu atveju — kančia, depresija, svetimumas, mirtis; kas gimsta, turi išvysti šviesą, pasireikšti visomis išgalėmis, o ne egzistuoti suspaustas, stelbiamas, gožiamas. Nieko nėr baisiau, kaip gimti ir tuo pačiu negimti, nebūti, neateiti. Kam tąsyk prikelti gyvenimui tai, kas negali egzistuoti, ko yra bijoma? Tokie stovi ledai, toks apkerpėjimas, ir šitiek reikia pastangų, kad pajudėtų, sprogtų. Kuo ilgesnis, nuožmesnis tramdymas, tuo pragaištingesnis lūžis, tuo daugiau nuostolių. Sena jau nebesitraukia iš arenos, nauja nespėja užgimti arba žūva vidinėse grumtynėse, spūsty, bet ir išorinis slėgis ne mažesnis. Pusiausvyra čia tik regimybė, o iš tikrųjų — sprogimas, poškėjimai, išsiveržimai, smūgiai, jeigu ne išorėje, tai viduj griaunantys, ardantys žmogiškąją esmę.

... Kaip tu kitados norėjai pasigalynėti su audrom! Pakeliauti su kapitono Granto vaikais! Kad ir kaip siaustų audra, kad ir kokios bangos daužytų laivą, kapitonas, žinoma, nepaleis šturvalo, jo rankos tvirtos, veidas įrudęs, jis kvatoja, juokiasi, rodydamas baltus sveikus dantis, ant jo kaklo plevėsuoja romantikų šalis...

Čia ir mokykliniai sąsiuviniai, prirašyti stropia rūpestingo ir paklusnaus vaiko ranka, čia ir pirmosios raidės, aritmetiniai veiksmai — sudėtis, atimtis, daugyba — ir grafitinė lentelė, ir nučiužinėti medinukai, kurie taip skardžiai taukšėjo ant sietuvos ledo... Čia ir buvusių valdžių simboliai, herbai — vienuolynų, grafų, didikų... Čia po antrojo padalinimo, čia po trečiojo, čia švedų antplūdis, Napoleono karai, čia įvairiausios reformos, o štai prieš keliasdešimt metų — stiprus galingas požeminis stuktelėjimas, ir visa ima trupėti, griūti, kristi nuo sienų, bokštų, krūtinių, iš rankų, o buvo laikas, kai nebežinota, nei kokias vėliavas kabinti, nei kokius pažymėjimo ženklus, kokius jausmus sau priskirti, nei ką kalbėti. Žinoma, tau jų negaila, nei jam, niekam negaila nublokštų, išmestų, sutryptų, bet va šito senio orumas, šita išbalusi senučiukė, abiem rankom laikanti vėjo plėšiamą nuo galvos skrybėlaitę, šitas afišų, popierių skiaučių šokis už jos nugaros, tuščios akmeninės gatvės plikumoj, tas žaros žvarbumas virš nežinomo miesto, arba šitie už pasaitėlių prilaikomi šunys, šitie komandos šūksniai, susidaužiantys kulnai, atiduodantys pagarbą, raportuojantys, įsakantys, šauniai pasisukantys, žengią aklai, paklusnūs, kupini pigmėjiškos didybės, tie marionetės, bet va — nejaugi ir tai, kas tau neabejotinai kilnu, kas buvo kaip polėkis, kaip idėja, kaip meilė, kaip priesaikos, duotos širdim, — ir tai bus sutrinta, suminta, sumaitota? Kas leido? Kaip jie, girti, riaugėjantys, apkurtę plieno žvangėjimu, galėjo išdrįsti?

... Prieš mano valią mane nešė ir ginė toliau, ir tik dabar matau, iš kokios gausybės pavidalų išsinėriau, kiek čia išnarų ir kailių, kurie netiko! Kiek simbolių ir ženklų, kurie jau nebegyvi kaip išdžiūvus žievė. Lukštai krinta šiugždėdami, krinta. Bet, dieve, kodėl? Kodėl, kad ir kokį niekutį paimdavau, jis vis kam nors užkliūdavo, būdavo įtartinas, abejotinas? Negi aš negaliu pasilenkti, nieko paimti nuo žemės, prikelti arba įkvėpti? Kodėl manęs niekad neatsiklausiama, o tik brukama? Kodėl į šitiek klausimų man nebuvo duota atsakymų, kodėl nebuvo atsižvelgta į mano pastabas, kodėl nebuvo reaguota? Kodėl visa taip, tarsi manęs nė nebūtų — ta sunki, grėsmingai šiugždanti švino upė, kodėl aš nieko negaliu, ir jis negali, ir šiam nereikia, ir anam, ir pagaliau niekam nieko jau nebereikia. Grįšiu... prie žemėto slenksčio grįšiu, į žemėtą būties pastogę...

Mus nešė kurti švininė galia, nešė ir nešė — todėl tiek išnarų, tiek žodinių ženklų, kurie nebeturi gyvybės. Todėl, kad užteršta upė, apie kurią rašei kaip apie gyvą būtybę, — tos upės nebėr. O žodžiai kuo paversti? Saugokite žodį — sakiau (bet ar kas į tai atsižvelgė?), saugokite nuo pašlemėkų, kokčių, menkų žmogeliukų, neleiskite jiems postringauti taip didingai, įkvėptai, taip skaudžiai, su tokia tūžmastimi — ant ko jis tūžta? Ko triumfuoja? O ką man atsakė? Tu niekini žmogų. Ėjau šalin, vėl grįžau, vėl norėjau nueiti, numoti ranka, bet negalėjau.

Kambary tvyrojo nikotino tvaikas, naktinio darbo sumaištis: kaip pakliuvo išmėtyti lapai, bibliografinių kortelių šūsnys, kavos puodukai, apmaudingai nusviesta jo paties rašyta brošiūrėlė. Tyloje įtemptai dūzgė volframo siūlelis. Tylėjo į jį atsigręžusios akvariumo žuvelės. Rausvoje stalinės lempos šviesoje ėmė apžiūrinėti lapus, subraukytus, primargintus pastabų.

Ir vėl tas apmaudo pliūpsnis, maudulys paširdyje, nepaprastas sunkumo jausmas — išsiplėtusios kepenys, nikotinu apnuodyti plaučiai, kofeino išvarginta širdis. Nuo įtempto nakties darbo, naktinių budėjimų, skverbimosi gilyn, tolyn, nuo pastangų kuo daugiau apimti, susitempti. Bet ką jis laimėjo, kas juo tikės, kas supras, kiek jam kainavo tie ginčai su savo neregimais, dar gal nė nesančiais, bet lengvai galinčiais tapti realybe oponentais, sočiais, abejingais, nesuprantančiais esmės, nenorinčiais gilintis? Jau seniai įsitikino: jiems svarbu sėkmė, karjera, jų reakcijos gana primityvios — malonu, saugu, naudinga, nenaudinga. Tokios ir jų tiesos — prėskos, banalios, toks jų ir gyvenimas. Kaip vangi, aptingusi jų akis pastebės charakteringą štrichą, giluminį blyksnį, jo naujosios sistemos ypatumus, tiesas, kurios lyg apsireiškimai, kurios nebe moksliniams komentarams, o gyvenimui, kūnui ir kraujui, nes jos svarbios, gyvybiškai svarbios ir tau, ir man, ir jam. Tu, naktinis drugy, — kalbėjo sau, — tu, pelėda, tu, šikšnosparni, tu, kuris daužei galva sieną, tu, išsekęs, luošas, paliegęs, kuris plūkeisi su sąvokų luitais, klišėmis, slėgusiomis, alinusiomis, žudžiusiomis tave, juos visus, tu, kuris tarei: aš kaltinu, tai mums brangiai kainuos, tu, apiplyšęs skurdžiau, valkata, išlindęs iš rūsio, tu... dabar iš vietos: ant kiekvieno žodžio tiesiog griūva nepritarimas, panieka, priešiškumas kirba ant plunksnos galiuko, kiekvieną žodį lydi skeptiškos kolegų grimasos, piktdžiuga, nenoras įsiklausyti, suprasti.

Bet kaipgi tai atsitiko? Kaip lengvai kitados lakstė popieriumi jo plunksna, koks akylas, šviežias buvo žvilgsnis, koks entuziazmas, koks tvirtas tikėjimas savimi jį lydėjo, kreipė žingsnius! Nejaugi nebeįstengs, klups prie slenksčio, čia, tikslą priėjęs? Ne, nebegaliu, nebegaliu, kriokė jame įtūžęs, pribaigtas žmogus, jam stigo oro, gerklę veržė kaklaraištis, jis muistėsi, stengdamasis iš kažko išsilaisvinti, įkvėpti gaivesnio oro. Man jau užteks. Užteks. Užteks. Bet kaip smagiai kitados aidėjo ankstyvais rytmečiais jo žingsniai šio miesto gatvėmis, su kokiu goduliu jis rijo knygas! Kaip įgudęs akrobatas pereidavo plonyčiu lynu virš ne tokių bedugnių, o dabar, vos žengteli žingsnį, — nepritarimo šauksmai, visi jie telaukia, kada jis susvyruos, grįžtels, stabtels, dribs žemėn, tarsi jame kokia pikta valia būtų apsigyvenusi. Tai nepakenčiama. Argi tai darbas? Velniop! — košė pro dantis, glamžydamas prirašytus lapus ir svaidydamas. Ankšta. Niekur neįstengia prasimušti šviežia gaivalinga mintis, ji tuoj pat užgriozdinama švininiais žodžių luitais, klišėmis, štampais. Jie padarė viską, kad šitaip būtų. Kurgi dabar ieškojimų ir atradimų džiaugsmas, kur svaiginantis bedugnių alsavimas, vilties blyksniai, atsiverią beribėmis erdvėmis? Jį vedė, jam patarinėjo, jį stumdė, skatino, tapšnojo per petį, o kur atvedė, ką jis čia atrado? Pažiūrėjus — visa kaip reikiant, nepriekaištinga logika, citatos, išnašos, ir tik jo paties vidinis protestas, pasąmoninė galia ją laužo, trupina...

... Apie tuos, kurių savimyla ir egoizmas atsiknoja lyg sausa žievė nuo kamieno, kurie mato, kiek po ja knibžda kirmėlių, apie tuos, prie kurių nepriauga nei daiktai, nei rūbai, kurie nesisavina, neglemžia, negrobia, kuriems net jų pačių kūnas svetimas, netobulas būstas, įkalinęs jų sielą, apie vieną šventą virpesį, dvelktelėjimą, kažką, kas jau nebematerialu, kas visa pranoksta, nes nori išsilaisvinti iš atsitiktinumo, iš chaoso. Apie tuos, kurie beveik žino, jaučia, kur tobulybės pusė, ir galėtų ją apibūdint ir nustemba apibūdindami, nes randa senus jau spėtus pamiršti žodžius — laisvė, tiesa, tobulybė, gėris, grožis, ir tai turi būti absoliutu, tai jau kitas pasaulis, šalis — kaip galima buvo pamiršti, kaip galima buvo pamiršti tuos, kurie ją atrado, apibūdino, ilgėjosi, kurių visas gyvenimas buvo ėjimas link ten, kaip galėjo atsitikti, kad žmogus šitaip buvo pavergtas to, kas laikina, kaip jis tenkinasi tuo, nemato trumpalaikiškumo, neberegi savo menkystės, savo būties dviprasmiškumo, paradoksalumo, kaip jis sugebėjo taip savim apakti, kodėl darosi toks brutalus ir vis dar labiau menkėja, delbia akis? Kaip galėjo atsitikti, kad žmogus ėmė pasikliauti tik savo instinktais, jėga, vien kažkuo gyvulišku? Tai įmitęs, riaugėjantis, gaikščiojantis subjektas — čia raumenų tumulai, čia riebalų, čia išdvisimas. Moteris — tik patelė, vyras — tik patinas, ir gajausi ilgiausiai tveria, tie, kurie tuo tenkinasi, didžiuojasi, kurie užvaldyti įsitikinimo, kad čia visa galutinė tiesa, kad žmogui nieko daugiau neduota, kaip tik daugintis, samprotauti, smaližiauti, dailintis, prekiauti savim, derintis, gražintis, mėgautis.

Sceną!

Gašlumas, gobšumas, nevalyvumas, nepašventinti, nepalaiminti, malonumų, atsitiktinumo vaikai, pamestinukai, kliuviniai, kažkokie užguiti, kažkokie... — dūlinėjimui, svaigimui, gašlumui, paleistuvystei, suktumui, gobšumui — menkystos, svaigulio vaikai, kurių genuose įrašyta: mes atsitiktiniai, niekam nereikalingi, mes nieko neturėjome, netgi tėvų, mes smaginamės, žudomės, tveriame, kas pakliuvo, mes kaip kokie peliūkščiai, rudi, purvini...

Metodiškai, moksliškai buvo apibendrinti kai kurie ekonominio gyvenimo faktai, sutelktos visos žinios į krūvą, ir pastebėta: žmogus išnaudojimo objektas, mokslo objektas, pažinimo objektas, jis labai socialus padaras, jis priklauso socialinei grupei, klasei, kuri apsprendžia jo veiksnius, galvoseną, yra tokios klasės, yra kitokios, ten jų pozityvioji jėga... valdančiosios klasės jau nebepajėgia... Žodžiu, taip pasitikint, taip efektyviai pritaikyti pažinimo modeliai, suskirstyta, sugrupuota, nutraukiant ploniausius saitus, atmetant visus niuansus, pritempiant prie bendros schemos, bet kokia kaina, brutaliai, supaprastinant, nesismulkinant, plačiais mostais — mokslas turi triumfuoti, demonstruoti savo galią, jo pranašumas turi būti akivaizdus, toks, kad kiekvienas, net beraštis, suprastų...

Tačiau ta mokslo tvirtovė, ta pozityvumo dvasia, tas šaltas spindėjimas, krintantis nuo ekonomikos-politikos mokslo viršūnių ant suodinų minių, tai kažkieno įteisintas požiūris, nuteikiantis, kažkur tūnantis įsitikinimas, kad žmogų galima imti nagrinėti, suprasti, duoti jam, vadovauti, šviesti, tas nenusakomas žvilgsnis iš šalies, iš kažkokių aukštybių, iš begalinės istorijos patirties, iš visuomeninių santykių raidos dėsningumų, tas šnekėjimas nuo paminklų, iš aukštybių, į kurias jie, tie mokslininkai, dabar iškelti. Sakome: raida. Tokios raidos gal ir nebuvo, tiktai mirksnis.

Jie užčiuopė, nusitvėrė, visa tai pakliuvo ant milžiniškos bangos, kad nebuvo kur dėtis, kaip tik pritaikyti, kas visur maišėsi, — jie staiga nusitvėrė, pritaikė — aha, mokslas, ir čia mokslas! Gal ne mokslas? — ir vieni puolė prie to naujojo mokslo, kiti prie ginklų, į slaptas spaustuves — tereikėjo, kad kas išjudintų, pakviestų, parodytų kelią, o jau krizė, o jau valdančiųjų klasių nesugebėjimas toliau valdyti, karštligė, krečianti pasaulį, karai — kaip tokioje situacijoje neatsiras nauja jėga, kuri turi pakeisti, išgriauti senuosius institutus, kuri rastų darbo begalei armijai mokslininkų, kuri visus nukreiptų, sutvarkytų, įneštų į apyvartą, kas atstumta, pamesta, neturi pripažinimo... Ir iš tikrųjų valdančiosioms klasėms tapo nebejauku, jos pajuto instinktyvią baimę, tačiau artėjanti banga — ji pakilo viršum salonų, rūmų — ėjo ir per sielas, ir per protus, — taigi pažinimo srityje, kaip sako filosofai, jautresniam ji padvelkė kažkuo grasiu, stingdančiu kraują: imti žmogų kaip vienetą, atstovą tam tikros klasės, pagal tai apie jį spręsti, imtis jo atžvilgiu tam tikrų priemonių, žiūrėti į jį kaip ekonominį, socialinį vienetą, grynai fiziologiniu, ekonominiu požiūriu, kaip tai pavadinti? Kaip galima? Tai yra jo nuasmeninimas, nužmoginimas, taip nutrinami jo individualūs bruožai, atimama iš jo laisvė, garbė, pasirinkimo ir kitos iliuzijos bei tikėjimai, atimama valia, orumas, jis paverčiamas kažkokiu objektu: pažinimo, politikos, sociologijos, filosofijos, mokslo, į žmogų žiūrima kaip nebe į žmogų, o iš šalies, neišskiriant iš bendros masės... Štai kaip buvo sustiprintas individualistinis protestas, maištas, štai kur susitelkė savimyla, štai iš kur jos gulbės giesmė, fanatizmas, stiprybė, totalinis bendrumo jausmas — duok ranką, tolimas drauge!

[3]

... Štai kada jo balsas įgavo gebėjimą kalbėti per visus kontinentus iš beribės, kraują stingdančios tylos, kad, rodos, klausosi sienos, balsu, kuris pravirkdytų akmenis. Taigi — kas sako, kad individualistinis maištas nereikalingas, beprasmis? Kas ten raukia antakius? Ar ne tie, kurie nenori būti individualybėmis, nenori tikėti, puoselėti savęs, neaprauda savo trapumo ir laikinumo, nesiklaupia prie aukurui o kemša, grobia, kaip visi?

“Kaip niekad padažnėjo individualistinio maišto atvejų”, — buvo parašyta viename laikraštyje.

Štai prie tokio inteligento, kalbančio apie individualybę, prisiartina žmogus odine striuke: o kas leido žmogų išnaudoti? “Jis jau seniai objektas, vertė, prekė, jo laisvė — tik iliuzija, — rašo mokslininkas. — Mes atsižvelgėme tik į tai, kas jau egzistuoja, kas yra visose žmogaus veiklos sferose, mes apibendrinome, parėmėme išvadomis, mes...”

Pasiėmėte bendrą tendenciją, visuotinę, besireiškiančią visur, tendenciją sudaiktinti, suobjektyvinti žmogų, jūsų akyse šalta šviesa — rentgeno spinduliai... Sakote: būtinai reikia į žmogų žiūrėti kaip į kažko nesuprantantį, nežinantį, žmogus atitenka mokslui, mokslas jį ryja, jis atitenka objektyvizmui, jo nebemylima, nebebranginama, jam tiesiog nieko nebejaučiama; kažkoks kurtumas, apakimas, apžlibimas, ir visos tikėjimo tiesos tiesiog dvokia, o ypač toji: mylėk savo artimą kaip pats save... Gink dieve, kad tik nebūtų nieko iš ten. O vargše, vargše, kur tu toks apskuręs ir purvinas šliauži... griūvi vėl atgal, tie terminai nieko nedavė ir nepaaiškino, ir nėra čia jokio labai jau ryškaus skiriamojo mūsų laikų pobūdžio. Tegu juos pasiima filosofai, beje, jie iš jų ir skolinti, aš tik pasekiau vieną mintį. O totoriai, o Čingischanas, hunai, o vaizdas tų dvarininkų, kurie išsipustę kaip lėlės sėdi aštuoniais arkliais kinkytoje karietoje ir darda per rugių lauką, kur baudžiauninkai, šlapi nuo prakaito, kerta rugius, ir vienas čebatuotas pasikelia, šaukia bobšei, ne — gražiai merginai: “Ei tu”, o kai ši prieina, kerta botagu per strėnas, ir visi smagiai kvatodami nudarda toliau pro žmogelį, niuksintį vos gyvą arkliuką, o tų poniučių žvilgsniai, nulydintys tarnaitę, o balsai: chamai!

O išmainytieji į šunis, pardavinėjami, ketvirčiuojami, laikomi šunų vietoje... Irgi juk buvo žmonės, irgi objektas, irgi iš šalies — dabar tokios karietos su tokiom lėlėm nedarda pro rugius, kur pjauna baudžiauninkai, visi daugmaž gyvena apylygiai, pagerbti, turi teises, tik va — įėjo į madą šnekėti: susvetimėjimas, iš kur toks žmonių abejingumas, nenoras padėti, suprasti, o tu dar vieną keistybę įsikandai — nenoras jausti, žiūrėti į kitą... Kitkuo reikia stebėtis: iš kur tokios kalbos, iš kur šis atsipeikėjimas, kad kitas, artimas, brolis, bičiulis, bendradarbis, nepadėjo, nematė, o kodėl jis turėjo padėti, matyti? Kodėl mes norime būti žmogiški, pernelyg žmogiški? Mes, mes to nenorime? Mes norime, kad kiti mums būtų žmogiški — štai kur paslaptis, štai iš kur tas — negirdi, nesupranta, nemato, nekomunikabilūs, svetimi vartotojai, egoistai! Iš tiesų erzina: juk tas pats žmogus, kuris sėdėjo karietoje, dabar sėdi kontoroje ar už mašinos vairo, iš pažiūros jis žmogiškas, paiso visų normų ir žiūri į kitą, ir šneka, ir aikčioja, kai kitą ištinka kas blogo, ir nori suprasti, ir iš išorės jis visiškai kitoks, tačiau viduje — tik leiski, tik duok karietą, tik kad kas nematytų, tik parodyk baudžiauninkę, tačiau to negana: baisiausia, kad jis irgi, ko gero, daugiau už kitus šneka apie susvetimėjimą, nekomunikabilumą ir kitokią velniavą, gal net rašo apie tai disertaciją...

Va čia mes ir susiduriame su kažkuo, ką reikia skirti? Visuotinis susvetimėjimas, visur — šeimose, tarp artimųjų, abejingumas, šaltumas kitam, objektyvus dalykiškumas, iš pareigos, iš reikalo — mes neturim laiko meilei, mes neturime laiko, rašome, skaitome, dirbame... O sena motina, o tėvas?.. Doriausio docento tėvas negali prieiti prie savo mokyto sūnaus, pasišnekėti, pasakyti jam ką nors, kad jis suprastų, uždėti jam ant peties ranką: vaikeli, aš jau greit mirsiu, tu nesijaudink, kiek man bereiks, atsimink mano veidą, nors tik tiek jam pasakyti ir išeiti dulkėtais keliais, jis negali, sūnui nėra kada, jis nejaučia reikalo, jis nenori savo tėvo nei prisiminti, nei matyti — girtuoklis, suvaikėjęs, tegu jį skradžiai...

Ir tau tiesiog gniaužia širdį tai matant — ir tu svetimą, net nepažįstamą žmogų įsileidi, stengiesi įsiminti jo veidą, žiūri pro langą, kaip jis nueina gatve, nes žinai, kad kitą vasarą jo jau nebepamatysi, niekad nebematysi šito įdomaus, savito, tokiu sujaudintu balsu šnekančio žmogaus, jis praeis, dings nebūtyje, nusinešdamas savo paslaptį. Štai kodėl reikia budėti, budėti už kitus...

Ne, mūsų amžiuje buvo kažkas, kas pagimdė fašizmą, kur žmogus — nebe žmogus, vienetas, atstovas; yra, kas pagimdys šaltus, metodiškus, sveikus, išmiklintais raumenimis, gražiai nuaugusius, įraudusiais šypsančiais veidais budelius, mėtančius atomines bombas, spaudančius raketinių įtaisų mygtukus, nes užmirštos kažkokios senos tiesos, didžiausia išmintis, paminti kažkokie įstatymai, kažkam be galo nusižengta, nepaisoma keistuolių, pranašų, šventųjų, nes atmeta, visa, kas paika, kas keista, žmogus tapo pamėkle, grasiausiu padaru, nes jis aklas, kurčias, pertekęs, nes jis niekad neleis ištraukti senų knygų, kur surašyti perspėjimai, nurodyta, kam negalima nusižengti, o jeigu kartą neprisipažįsti suklydęs, klimpsti vis giliau, nes kažkur toli pražiopsotas momentas, kai reikėjo atsigręžti, suklusti, pasukti visai kita linkme. Deja, istorija įgavo tokią kryptį, ir niekas, jau niekas nebeįstengs jos sustabdyti, nebent koks keistuolis, bet argi tai jo galioms? Niekas, tiesa, ir nejaučia reikalo stabdyti — tas itin keista — einama, brendama vis gilyn ir gilyn, ir tik vieno kito balsas sudreba, tariant žodį — progresas.

Tačiau dabar, skaitydamas eilutes, žodžių junginius, išskirtus čia kursyvu, čia petitu, o kartais riebiu grotesku, nutrauktas galūnes, nuskeltus skiemenis, pabraukinėdamas plonyčiu gležnu kursyvu išspausdintus žodžius, suspaustus juodo standartinio šrifto, jis negalėjo nusipurtyti nejaukaus jausmo: tarsi koks pamišimo antplūdis būtų išardęs jo griežtas, dalykiškas eilutes, sudarkęs jų logiką, mokslines sąvokas pripildęs keistos, labai individualios prasmės,tarsi ne protas jas būtų diktavęs, rinkęs, grupavęs, o kažkokia nesuvokta pasąmonės galia, kurią tik paryškino spaustuvininkas. Ir štai ką jis suprato: žodžiai stingsta vienatvėje — tai, ką jis tramdė savy, kas neturėjo balso, — prasiveržė, beviltiškai suvartė tekstą, iškrito atskiromis klišėmis, sujaukė sakinius. Sakytumei nuolankus viduje tūnojęs cenzorius, reikalaujantis griežtumo, dalykiškumo, staiga būtų prisigėręs ir numojęs į viską, ėmęs siautėti, švokšti, grūmoti, postringauti ir plepėti, kas tik ateina į galvą. Tai buvo nei šis, nei tas. Tačiau kaip ryškiai, — iš tiesų tas spaustuvininkas pasidarbavo ne veltui, ir reikia pasakyti, tai buvo savotiškas jo darbo šedevras — kokiu meiliu, pasakytume, grakščiu šriftu, kaip rūpestingai buvo surinktos jam patikusios eilutės (beje, Juozas jas rašė su slaptu pasididžiavimu, viltimi), kaip atžariai, išdarkydamas skiemenis, rinko kanceliarinius žodžius, kuriuos, beje, ir Juozo ranka vos prisivertė parašyti. O kaip surinko kai kurias citatas! Paraštėse buvo gausybė pastabų — oi! Kitur — cha! Štai čia parašyta: jis pats nežino, ką kalba jo žodžiai. Dar žemiau: štai kur yla išlenda iš maišo! Dar toliau: o, kaip jis slepia savo tikrąją, daugeliu atvejų nesuvoktą mintį, bet ji prasimuša, diktuoja jam, kuria naują savo kontekstą, skaldo žodžius, įtraukia į savo lauką nereikalingas, pašalines (seksualines?!) sąvokas. Dar kitur: tai ne mąstytojas, o išklerusi mašina! Klišės! Klišės, kuriomis jis springsta, kurios užtvenkia jo mintis, diktuoja, terorizuoja, ir t.t., ir pan.

Nepaneigsi, tas žmogus savo darbą išmanė idealiai. Juozas ėmė net gailėtis, kad anądien jį aprėkė ir vos neapskundė direktoriui. Tačiau jis išmanė ne tik savo darbą, jis perprato, stulbinamai perprato pačią Juozo disertacijos esmę, turbūt vienintelis iš visų, kurie skaitė ar skaitys šią disertaciją, taip įsigilino. Tu pamanyk, stebėjosi Juozas, linotipininkas! Tačiau kam gi jam ta erudicija, kas jį vertė taip gilintis į tekstą? Juozas staiga prisiminė spaustuvininko žodžius: “Visi jūs nešiojatės po gyvatėlę. Tegu mato!” ir pastėro: tas žmogus tyčiojosi iš jo, iš jo darbo, tyčiojosi pagiežingai, piktai. Stovėjo prie staklių džinsuotas, atsiraitojęs plonų, šviesių marškinių rankoves, nuo nieko nepriklausomas, laisvas, su keista išraiška akyse stebėjo besiblaškantį po cechą Juozą. Žiūrėjo kaip į kirminą, besiraitantį po batu, kuris gali jį bet kurią akimirką pertrėkšti. “Kas čia dirba?! Kas čia per tvarka?! — šūkaliojo Juozas. — Jeigu visi taip dirbtų!” O tas žmogus žiūrėjo į jį su atlaidžia pašaipa, kažkuo už jį pranašesnis, jį pranokęs, o tai buvo nepakenčiama. Juozas išlėkė iš spaustuvės, trankydamas visomis durimis, tačiau tas žmogus vis dar šmėžavo už jo nugaros prie savo tepaluotų kurčiai ūžiančių mašinų (“Aš esu darbininkas, — pasakė jis, — ir kartą galiu savo valią pareikšti. Įgriso”. — “Na, ne!” — kilstelėjo Juozas galvą), šluostėsi tepaluotas rankas, jo veidas pamažu blyško, tapo liūdnas, nykus, vienišas, niekam čia nebereikalingo žmogaus veidas... Pritemusiame kurčiai ūžiančiame ceche jis nusviedė skudurą, patraukė prie dušų... Šis žmogus slaptai galbūt vylėsi, kad Juozas taps jo broliu dvyniu, o tapo priešu, ir tai buvo kur kas didesnis nesusipratimas, nei ta korektūra.

Bet ar vien įgelti, pasityčioti iš jo norėjo šis žmogus? Jis gal dar norėjo parodyti ir šitokio darbo beprasmybę, bet ar buvo suprastas? Štai šmėsteli jo veidas, liesas, blykštantis, sutrikusios akys, balti marškinėliai šmėsteli, toldami netikrumo koridoriais, susiliedami su tikrojo brolio bruožais, ištirpdami vaikystės pakelių balutėse. Debesys, vėjas, aukštas dangus... Staiga Juozui topteli — “Dūzgiantys pumpurai”! Ar netiktų toks pavadinimas Vygando Mildžiaus rinktinei, kurią Juozas sudarinėja ir žada pasiūlyti leidyklai? O ar ne panašus lemenimas, skundai sklinda iš kai kurių jo disertacijos eilučių — kaip tiksliai jį sugavo spaustuvininkas, paryškindamas atitinkamu šriftu! Tos jo pastabos — jis vėl vartė disertacijos lapus: jeigu negali ir nemoki kalbėti savo balsu, tai (toliau žodžiai užbraukti)... Kita pastaba: kas čia samprotauja — žmogus ar koks teismo atstovas? Toliau — tavo bėda, žinok, — yra negalėjimas samprotauti savo vardu (beje, kas tu esi?); kaip galima samprotauti kitaip, kitokiu mąstymo būdu tu netiki (pabraukta); o čia kas parašyta? — taip ir rašyk. Aš irgi taip galvoju, taip! Kiek toliau: bailys! Ne, ne spaustuvininkas taip sumaitojo, sujaukė tavo disertacijos tekstą. Tu pats. Jis tik paryškino. Štai dar jo pastaba: kam tu visur bruki savąjį aš, visur nori prakišti jo nuomonę, principus, įsitikinimus?

Iš tikrųjų — bruko, kėlė. Tu, kuris bėgi ir bėgi nuo savęs, giniesi savęs kaip įmanydamas, tuo pačiu degi begaliniu prieraišumu, meile ir ištikimybe sau.

Tu, kuris savo paauglystės metais purteisi savęs (aprėktam pamotės — tu stuobry, tu apskretėli! — tau taip nejauku buvo savo kaily), tu, bėgęs nuo savęs maksimaliste, išsigynęs savo kūno, rankų (o jie net vogtus daiktus, net postus, kurių neverti, laiko savastimi!), tu, išsigynęs savęs ir tapęs nieku, — kaip tu godžiai, lemtingai, fanatiškai kabiniesi į save; pragaištis, kad iš kiekvieno tavo žodžio smelkias: aš galvoju, aš vertinu... tikiu... man patinka, tai teisinga, būtina; teisinga, bet ne mokslui. Ir jie taiso, jie rašo pastabas: o moksliniu požiūriu, o vienokiais ar kitokiais šiuolaikinės minties aspektais, objektyviai? Ir tai tave siutina, tu nori būti, tu, taip ilgai nebuvęs, nedalyvavęs, neturėjęs noro vertinti, spręsti — štai didžiausia tavo mokslinio darbo pamėklė.

Aš — brutalus, reikalaujantis, puikuojantis, egoistiškas, kurčias. Aš — meldžiantis... Dėl dievo... prašau, visada venkite šio žodelyčio, pamėgto, numylėto, švelnaus, išpuoselėto kaip kūdikėlis. (Ten konclagery, — rašė Vygandas Mildžius, — niekas jo nedrįso ištarti, ten buvo tik numeriai.)

Tai individualizmas, — pasakė docentas, pasakė profesorius.

Ir vis dėlto aš — kaip verksmas nakty, kaip slapčiausia goda, kaip pasiteisinimas, kaip didybės šuoras, kaip pretekstas kančiai, kaip kaukė!.. Jame iš tikrųjų yra kažkas iš mineralų jėgos ir tvarumo, jame slypi baisi fatališka galybė, visa pajungianti, prisitaikantį sau. Tai, ką mes vadiname ambicija, teisybe, tiesa, visa, kas mums brangu ar svetima, — yra jo poveikio lauke. Todėl tarkime aš, aš...

Šitie ir kiti padriki vidurnakty parašyti žodžiai, įsiklausant į žodelio aš skambesį, vėliau Juozui taps vos ne pranašiški, tačiau kol kas skausmas, sugniužimo, katastrofos jausmas nebuvo toks stiprus, kad surakintų lūpas, atimtų žadą — kol kas jis dar jautė turįs teisę sakyti: aš.

Aukštame fotografo lange tebedegė skaisti raudona žaizdro šviesa. (A, tai ligoninė, pagalvojo jis. Rengteno kabinetas.) Perėjo per kambarį. Šviesa pliūpčiojo siaurame ant kalno stovinčios bažnytėlės lange, už jos aukštas kaminas vertė šėmų dūmų tumulus, kuriuose plykčiojo signalinės švieselės. Stotyje kurčiai ūkavo traukiniai. Leidosi snaigės, rupios, didelės, drėgnos. Čežėjo, šešėliavo ant palangės, knygų spintos, akvariumo stikluos, grūdosi per kitas, sūkuriavo virš kiemo prie krautuvėlės, kur buvo priversta taros dėžių. Leidosi minkštos snaigės, klojo takus, šaligatvius.

Jis vėl įsigilino į korektūras. Vėl ėmė atstatinėti nuskeltus, sulaužytus žodžių junginius, šen ten iškrintančius iš dalykiško teksto, geidžiančius savarankiškumo, vėlei juos lipdė, kniedijo, tai dabar jam tebuvo tik apmąstymo priemonės, kategorijos, visuotinės, savanaudiškos, susietos mechaniniais saitais. Iš pagrindinių minčių bus galima sudaryti reziumė, kuriame skambės kažkas direktyviška. Tačiau tas juodas riebus išsiskiriantis, pabrėžiantis šriftas, tie žodžių lukštai, kevalai... kažkieno išgliaudyti kevalai — kam jam tie kevalai, ką jis rado, juose rausdamasis, lipdydamas? Ne, niekad jis nesutiks, kad kurias nors jo mintis, išvadas išskirtų, akcentuotų, pabrėžtų, kad visa, ką? Buvo gyva jo minty, plazdėjo, atsitrenktų į juodą riebiai išspausdintą teisybės barjerą, kaip banga atsitrenkia į uolą.

Tebesnigo. Godžiai rūkydamas cigaretę, pastovėjo prie lango. — Vis vien, — tarė praverdamas langą, man jau užteks, — ir ėmė vieną po kito rankioti disertacijos lapus. Vadinasi, pasiduodi? Ak, nevartok šito docentiškojo — vadinasi! Ant pirštų galų nuėjo į miegamąjį — kaip nusikaltėlis ar vagis. Atsitiko kažkas nebepataisoma.

Snaigės šešėliavo, šiugždėjo ir vėsiame gatvės neonų užlietame miegamajame. Stabtelėjo, pasiklausė... Miegančiųjų alsavimas lygus, ramus. Kažką didelį švelnų apglėbusi, sučepsėdama putliomis lūpomis, miega guvi tamsiaplaukė ketverių metų jo dukrelė, negali atsižiūrėti, kaip ji trepteli kojele ir sako: “Ne, nenoriu!” Arba vaikšto įnoringa, užgaidi, visa čiupinėja, dairosi: “O čia kam, o čia? Ne, tėti, pasakyk, kas čia — malūnėlis, o ką su juo mala? Pipirus? Kaip mala? Per šitą skylutę išpila?..”

Prie lango ramiai alsuoja žmona, ne, ji gerte geria kažką, tarsi stiepiasi, tarsi kyla prie kažko palaimingo. Šiandien jų namuose turi būti balius, svetainėje jau parengtas stalas, galbūt sustatytos ir taurės, ir sapne lunatikės žingsniais, vadovaudamasi kitais, nepaaiškinamais pojūčiais, ji tarsi eina per sniegą, suodžius, dulkes, ir nė viena nenugula jai ant veido. Išsiplėtusiomis šnervėmis geria gaivų gyvastingumą, kurio jai apstu net juodžiausiuose mašinų dūmuose, benzino tvaike. Šit kas yra moters grožis, kokią jis turi galią, kaip jis moka rengtis! Tai suprantama: baliuje ji nori būti šviežia, gaivi. Veido bruožai taisyklingi, išdidūs. Pajutusi žvilgsnį, ji šypteli ir vėlei grimzta į palaimingus sapnus.

Jaunystėje ji sapnuodavo arklius, jie pasiversdavo žmonėmis, žmonės arkliais, taukšėdavo grindiniu, darydami nepaprastą gėdą (vienas vos nesučiaumojo jos rankinuko); ir ji skubindavosi — ryžtinga, pabrėžtinai santūri, ne tiek išsigandusi, kiek sutrikusi, kupina apmaudo, o jie vis čia ir čia: su ja į koncertus, į bendrabutį, į šokius, vienas net į kosmetikos parduotuvę įsibruko — jaučiu, šnopuoja man į veidą, žiūri, ką renkuos, aš dar jo nematau, bet ko gi pardavėja išsigandusi, kaip nesava? Išsigyniau, tavo šitoks arklys, sakau — tavo, o ji kad išpūs akis, kad suriks tokį žodį, net baisu sakyti, o kuo aš dėta, jie patys prie manęs pristodavo. Tokie geraširdžiai tie arkliai, bet kokia gėda! Labiausiai bijodavusi, kad į namus neatsektų, į tėvo sodelį. Ir skraidydavo, ir vandenis sapnuodavo, o po vestuvių: “Arklių jau nebesapnuoju. Tik va, vis ieškau tavęs, kur tu dingai, o čia visokie... o gal ne tu, nepažįstu... kad šaukiu tave, kad šaukiu, o jis juokiasi, bet su tokiu pasigardžiavimu, ne, nenusakoma kaip, man taip baisu, taip negera pasidarė. Na, galvoju, kitą kartą nepasislėpsi, ir kad lekiu, kad lekiu, jis vejasi”. — “Arklys?” — “Ne, žmogus, bet man baisu, neapsakomai. Ginsiuos, iš paskutiniųjų ginsiuos, sakau, o žiūriu, kad čia jau tu, aš taip apsidžiaugiau, ir buvo taip gera...” Štai kokie buvo jos sapnai, o dabar pažiūrėtumei iš šalies — toks skaistus, nepaliestas grožis — per dūmus, per juodžiausias dulkes perėjo tas veidas, o kaip iš pieno plaukęs, sodriomis, vos pravertomis lūpomis... Tai nejaugi ta aistra, siaubusi kūną, laužiusi sąnarius, tvinusi miglomis, tas beprotiškas glemžimas, traukimas savin... nejaugi iš ten, kur visa taip sumaitojama, kur nebėra nei vardų, nei priesaikų, galima grįžti tokiai skaisčiai, nepaliestai, žadinančiai beribį pasitikėjimą, spinduliuojančiai jaukia šeimyniška ir saugia laime, nejaugi galima šitaip pakirsti iš visokios sumaišties, iš chaoso, siautulio, nežemiško vergiškumo? Vaizdinių apniktas, užrikdavo ant jos, bet, pamatęs, kaip ji pabąla, kaip ima virpėti rankos, pasijusdavo lyg nesavas.

— Kaip tu nesupranti, kad dėl tavęs, kad tau... — sukuždėjo ji kartą. O kitąsyk: — Galiu viskuo, kas man šventa, prisiekti, visuomet priklausiau tik tau. Tu mane pažadinai... Suradai, kad ir kas atsitiktų, aš likčiau tava. Nebent...

— Kas nebent?

— Nebent... jeigu mes išsiskirtume...

Tas nebent jį nutvilkdė, jis norėjo, kad ji priklausytų jam besąlygiškai, visuomet.

— Na, tu per daug nori, mes, moterys... mano draugė... viena, kita...

Ir vėlei, kaip ankstyvaisiais jaunystės metais, jis klausė save: kas gi yra moteris? Ji galėjo būti apdairi, apskaičiuojanti (“Kas tu būtumei be manęs?” — tarsi klausdavo tylomis), nusižeminusi ir išdidi (“Niekad, niekad, nė už ką”).

Tačiau pastaraisiais metais daug kas pasikeitė: išvargintas savo darbų, prieš ją, stamantrią, trykštančią sveikatingumu, ramybe, kartais pasijusdavo nelyginant koks vaikas — šitaip, beje, ėmė žiūrėti ir ji. Tai buvo nepakenčiama. Panieka, sumišusi su užuojauta, žvilgsnis, sviestas pro šalį per jo galvą, stiepimasis, stelbimas, noras žūtbūt paimti viršų, net ne noras, o nei pykčiu, nei darbo svarbumu, nei jokiais argumentais, nei griežtu reiklumu, niekuo neįveikiamas įsitikinimas, kad viršus priklauso jai, ji visa geriau suprantanti ir daranti.

Šit stovi ji savo virtuvėje, žiūri į jį, ori, neišmušama iš pusiausvyros, žiūri, kaip jis spurda, blaškosi, mosikuoja rankomis, sėdėdamas ant mažos virtuvinės kėdutės. Bet kaip ji žiūri, kokia nesutrikdoma ramybė jos veide! Kas jis dabar jai? Vaikas? Pliuškis? Nejaugi nebėra nei žodžių, nei gestų, nei šūksnių, kurie ją priverstų suklusti, paveiktų, pažadintų gyvą mintį! Aš čia dar esu! Aš! Čia mano namai! Visa čia mano sukurta — štai kas išpučia jo kaklo venas, sužaibuoja akyse. Beje, kas žino, gal jam, silpstančiam, išsisėmusiam, suvargusiam, dabar, kai visa slysta iš rankų, tik atrodo, kad ta moteris jį stelbia, stumia iš gyvenimo, nori paversti nieku ir nė menkiausios sąžinės graužaties nejaučia. Ji tik žiūri, stebi, kaip jis galuojasi, žiūri skvarbiai, šaltai, taip, kad dar kartą, dar tūkstantąjį kartą įsitikintų — ji niekuo dėta, viršus priklauso jai, tik jai, kad ir kaip jis siustų, kad ir ką darytų. Žinoma, jis taip neširstų, betgi ji — tai jo paties kūrinys, visa jis suteikė jai, taip, taip, jis elgėsi kaip įgudęs pedagogas, meistras, jis visa darė, kad ją susikurtų, išsiauklėtų tokią, su kuria jam būtų lengva, kuri atitiktų jo skonį, išsilavinimą — ir tas kūrinys, šitas iš niekur atsiradęs žmogus, ne tik kad nepaiso jo, o ima jį engti, terorizuoti — kur jos dėkingumas?

Gal jau užmiršo ji tą šaltą drėgną kambarėlį, kur plykčiojo šviesos ant jos veido, ant knygų lentynos, — kokia ji ten buvo, kaip stiepėsi, stengėsi jam prilygti, kaip abu jie ieškojo vienas kito; tas jos jaučiantis, girdintis, besiklausantis tamsoje balsas, be vargo atrandantis jį, tos pauzės, tas šnekėjimas aklinoj tamsoj, cypiant mašinų stabdžiams, ūžiant, šūkčiojant girtiems, plaukiant pro šalį, čia pat, palangėj, naktinėms minioms... kai ta pati mintis, tas pats jausmas, noras suprasti be menkiausio vargo randa kitame prieglobstį, atsaką, užbaigia, arba ji grįžta paryškinta ir plėtojama toliau... Tegu ji prisimena, tegu, tegu.

Pro pravertą langelį dvelkteli vėsa, išpučia užuolaidas. Ji sujuda, pasitempia visu kūnu, veidą nutvieskia palaimingas šypsnys, lūpos pravertos, ji geria tą gyvastingą gaivumą, kuris slypi sapnuose, ore, kuris nuskaistina veidą, sutaurina bruožus. Jam nebepriklausanti, bet tokia pat skaisti, pakirstanti iš to, kas nugulė dulkėmis, surambėjo, sukalkėjo, besiskleidžianti iš atžarumo, priešiškumo, besistiepianti prie kažko, kas taip būtina jiems abiems... Atmintis dar galėtų pažadinti aną paveikslą, tebeegzistuojantį, nelyginant anarchronizmas žadinantį apmaudą, nes visuomet visur jis ieškos anosios, jis geidžia jos, šnekasi, tūžta, apmaudauja jos neaptikęs.

Grožio nebėr. Dienų monotonijoj, įpročiu tapusiuose suartėjimuose, pokalbiuose nebėr kažko gundančio, besislapstančio, šviežio. Žodžio rutina, žvilgsnio, daiktų, rūpesčių, ir ji nė nebando ieškoti išeities, jai tai normalu, gerai, jai reikalingi nauji daiktai, baldai, šviestuvai, visa ką jie turi, — gerai, reikalinga, bet dar reikia, kaip būtų gerai, jeigu dar šis, tas, anas. Ne, palyginti nėra su kuo, kas gi liko, kai to nebėr? Sausas preciziškumas, dalykiškumas, žinojimas, ko nori, kaip pasiekti, gauti, kas reikalinga, kaip kur panaudotina.

... Pusamžė moteris, onkologinės ligoninės vyresnioji medicinos sesuo, aukštai iškėlusi galvą, su balta kepuraite raudonu kryželiu, su paruoštu švirkštu nukaukši aptilusiais ligoninės koridoriais, ir nuo tų žingsnių visi apmiršta. Ji dalykiška, ji stropi, ji daro ką reikia, suleidžia vaistus, apriša, paliepia, paklausia, žvilgteli šen, ten, paima iš ligonių dovanas, išeina; ji nemato siaubo jų akyse, negirdi netikrumo, spengiančio visose kertėse, kaustančios tylos; tai ji neigia, atbloškia, ignoruoja kiekvienu judesiu, paliepimu — jai svarbiausia tvarka. Ir lydi ją akimis, pakėlę nuo pagalvių galvas, kabinasi į ją, ji visagalė, kone triumfuoja.

Jie stypčioja tarpduriuose, gūžiasi į pilkus chalatus, stoviniuoja valgomajame ar prie televizoriaus; — ir visur tak tak tie aukštakulnių batelių žingsniai. Mirtis čia spengia visur: ji varsto duris, pro kurias su rentgeno nuotraukomis išeina gydytojai, ji mosteli chirurgo ranka, ji žiūri mažom primerktom akim iš putlaus diagnostiko veido, ji protokoluojama medicinos seserų kambaryje, glaustosi kampuose prie radiatorių, ji — gėlo vandens stiklinėje, kaulėtoje, jos siekiančioje rankoje, ji gargaliuoja klozetuose, ėda aštriais chlorkalkių milteliais, braukia per linoleumą drėgnu skuduru, ji visur čia, prie skardinių dėžių su užrašais “Atsargiai! Aukšta įtampa”, rūbinėse, registratūroje; girgžda metaliniu liftu, gramzdina į tamsius koridorius, veda siauručiais laipteliais, dūzgia nikeliuotuose prietaisuose, žvalgosi aplink akimis, smelkiasi, ardo audinius...

Ji didžiuojasi, kad ją gerbia, kad sekioja akimis, bet ta priklausomybė nuo jos ne kas kita kaip jų baimė, jų priklausomybė nuo mirties. Kiti dar bando pabėgti ties horizontu plūduriuojančiu vakaro debesėliu, sustingti ant tolimiausios priemiesčio kalvos, bando įaugti į plytas, į kiemo medžius. Jie mato, kaip išneša atliekas, kaip išveda, išmeta, pašalina, išpila. Jie meldžia judesio, žodžio, minties, jie sako: o čia kas? O šitas kodėl? Ir pamato aukštai mėlynėje sklendžiantį paukštį; vapa įdubusiomis burnomis, vardija simptomus, skaičiuoja, kiek dar galėtų gyventi — dienų, mėnesių, metų, ir kad anam padėjo, o šitam ne, bet kas žino... Visi mes... Perimti, užvaldyti... Atstumti, atblokšti, tapę ligos nuosavybe. Gelbstisi, bėga — žodžiais, mintim, bet stingdo — žingsniai, garsai, tarsi nuosprendis būtų ne juose, o anapus.

— Visus juos čia apima depresija, — pasakė ji kartą, — jie tampa bejėgiai, įnoringi kaip vaikai, telaukia, kad ką pasakytumei, prieitumei, paguostumei, visur sekioja akimis.

Blėstanti, pavojuje atsidūrusi gyvybė užtarimo ieško visur, kabinasi, į ką išgali, kas tik pakliūva.

— Bet aš visuomet skubu, visuomet užimta, visa tvarka reikia rūpintis man... Todėl jų nė nematau, jų kaip nėr. O iš pradžių, — tie šauksmai, žvilgsniai, maniau, neištversiu. Dabar šventa — perėjai per palatas, nužvelgei. Tik prisiartink — tai pinigus kiša, tai dar ko užsigeidžia. Visi jie čia tarsi sąmokslininkai, iš jų tegirdi: “Kuris gydytojas? Profesorius? Po operacijos pasveiko?!” Tokie supratingi, tokie išmanantys, tiesiog... Prisipažinsiu, kartais man trūksta kantrybės... (Vadinasi, ji niekina ir neapkenčia, galvojo jis tąsyk, to, kas silpna, miršta, kas kabinasi į ją, kas ieško paramos, užtarimo. Ji atstumia juos, atbloškia. Bet ar iš tikrųjų taip?) Jie tempia su savimi, jie nepaleistų, tik ir girdi: “Sesele, sesele”, betgi aš ne gailestingoji seselė, aš medicinos sesuo! (Jis žinojo tą šauksmą, šitaip šaukė ir jis ligoninėj, tada, paauglystės metais.) Iš pradžių man buvo gaila kiekvieno, o dabar žvilgteliu, patvarkau ir einu. O jie dūsta iš siaubo, tiesia rankas, žiūri pastėrusiomis akimis — kažko jie nesupranta. Bet kuo toliau, tuo labiau man čia patinka dirbti. Kitokio darbo nė įsivaizduoti negaliu. Žinau... tu suprasi savaip, tu viską supranti savaip.

Žinoma, jis suprato savaip. Jis sėlino jos pėdom. Jos atžarus šaltumas jau buvo pradėjęs jį stulbinti ir gąsdinti. Jis suprato juos. Jis ir pats tąsyk negalavo, gulėjo lovoje, ant kurios ji prisėdo, pagirdžiusi jį karštu pienu, vaistais. Jis glostė jos tamsius, saulėje kibirkščiuojančius plaukus. Gėrėjosi jos veido profiliu, lygia ir švelnia oda, kaklo linija.

— Bet gal tau tik atrodo, kad tu jiems taip esi reikalinga? — pasakė.

— Ne, neatrodo, taip yra.

— O gydytojai, kitos seserys?..

— Bet neužmiršk, aš — vyresnioji! Visa ten tvarkau aš!

— Tvarkai?.. — nustebo jis, — bet...

— Kas bet?.. Gaila, kad nebaigiau medicinos instituto, bet čia tu kaltas. Apie kai kurias ligas aš išmanau ne blogiau už juos. Gali manimi pasikliauti.

— Tu elgiesi ir kalbi su jais taip, lyg būtumei gydytoja. — Blyškia ligos metu suliesėjusia ranka jis tebeglostė jos plaukus, juodus, vešlius.

— Na, man jau laikas eiti. Ne vien tau, ir jiems esu reikalinga. O skaityti aš tau draudžiu.

Tada ji dar buvo kitokia, švelnesnė, ir diena buvo šviesi, saulėta, speiguota, aukšti vėpūtiniai prie pat lango, pliko medžio viršūnėje čirškaujantis paukštelis, aukštas spindulingas dangus. Pirmoji jo ligos seselė, gyvastinga, veikli, iš žalsvos sūkuringos nakties...

— Ne, tu nekvailiok, — atstūmė jo ranką, — man tikrai laikas. Jie laukia, — pridūrė, pasitaisydama šukuoseną.

Netrukus palangėj pasigirdo jos žingsniai. Ji jau nebepriklausė jam. Skubėjo pas savo ligonius. Ji paliko jį čia ilgai dienai.

[4]

Stotyje ūkavo traukiniai... palangėje sniegena krėtė nuo šakelių sniegą, ir jis, mažas vaikas, žiūrėjo į ją, skruostą delnu parėmęs... Paskui per švytinčius sniego laukus jis išvydo save bendrabuty... Išblyškęs paauglys stovėjo prie skardinio vandens bakelio ir, praskleidęs ledus, sėmė grandine prirakintu puoduku vandenį, pro jį klykaudami lėkė vaikai. Atokaitoje ant mažo suolelio mezgė sargė... Jis vos nepasakė — slaugė... Ir jis gėrė vandenį, gėrė taip, tarsi ir vanduo jam būtų užgintas. Staiga jį lyg kas stumtelėjo — eiti! Eiti per plyną ežero ledą, pro tuos beržynus, skardį, kur ta pušis, tolumos, apvilktos melsvu dūmeliu!..

Tas pats impulsas įsakmiai jį stumtelėjo prie stalo ir dabar. Susisupęs į chalatą, susirado užrašų knygelę, prisėdo prie stalo, parašė tokius skaudžius žodžius, tačiau gal ir — diagnostiko akimis žiūrint — malonius. Tai buvo nuosprendis, konstatuotas lengvais, nutrūkstančiais sakiniais. Tu susirgai jau tada, apskretusioje paauglystėje. Štai tas paauglys stambiomis nužvarbusiomis rankomis, įspraustas į išaugtinius rūbus... Tu kabinaisi į ją kaip gležnas augalas... Iš tavo silpnumo ir negalios skleidžiasi jos grožis, gerumas... Tu vėl vienišas. Kaip ir apskretusios paauglystės metais, tu brendi švytinčiais sniego laukais. Tave jai atstoja ligoniai. Tose palatose miršta jūsų meilė. Bet tavy dar tebėra gyvas nuskriaustas vaikas, kuris kelia patiklias akis, nori, kad jį kas nors retkarčiais nuramintų, paguostų... Tu jos niekad taip negeidei kaip dabar, bet ji išsprūdo iš rankų. Šitaip ji sprunka nuo visų, kuriems jos reikia. Ir nuo ligonių. Galbūt tai dėsningumas: kiek žmogus jaučiasi silpnas, vienišas, tiek stipri dvasinga yra jo meilė, gebanti ne tik pamatyti, bet ir išpuoselėti, susikurti tobulą jos paveikslą, išsaugoti jį visose negandose, nes gyvybiškai būtinas jam tas paveikslas — kaip gėrio, grožio, meilės, atsidavimo idealas. Tai jo duona ir kraujas. Oras, kuriuo jis alsuoja. Nesąmoningai tu gaudei tik tuos jos balso niuansus, pažiūrėjimus, gestus, kurie paliudytų, kokia ji jautri, gera, atsidavusi, kaip visa joje gražu, dvasinga, stropiai atseikėdavai, kas su tuo nesiderina, dažnai užčiaupdavai jai lūpas, nenorėdavai matyti gobšios, vulgarios, liežuvaujančios. Tu ją nuolat tramdei. Tu neleidai jai būti pačiai savim, tokiai, kokia iš tikrųjų yra. Ji tavo meilės, tavo ilgesio, širdies kūrinys, ir ji tai žino, ir ji maištauja, ir ji išniekins jį, sutryps, tą antrąjį aš, tavo primestą jai. Ji darosi svetima tau. Ji daro tai, ko nori tu, o ne ko ji. Ji turi nuolat save tramdyti, puošti, gražinti, tačiau tas antrasis jai nebereikalingas. Nebereikalingas ir tas dvasingumas. Geismui dingus, dings ir dvasingasis gerumas, kuris taip tave jaudina. Dar daugiau — tai galbūt jau dabar tėra nesąmoningas išskaičiavimas, vaidyba. Moterys labai vertina tokius savo sugebėjimus, net gerbia, myli save už tai (prisimink Stelą!), jais didžiuojasi. Tai jų ginklas. Neapsigauk. Jau ne kartą esi pamatęs, kokia ji moka būti dalykiška, visa blaiviai apskaičiuojanti realistė. Joje visą laiką tiksi negirdimas skaitiklis...

Kokios pranašiškos buvo tos mirtinoje sielos tyloje išgirstos mintys, tie žodžiai. Bet jos brendo pamažu, jos žadėjo didelį prablaivėjimą ir naują tiesą.

Tuomet jis tik žioptelėjo iš nuostabos, girdėdamas jos paikus pagyrūniškus žodžius, kad ligoniai tiesiog negali be jos, tarsi būtų ją įsimylėję. Jis dar labiau nustebo prisiminęs, kad ankstyvoje jaunystėje jai atrodė, jog visi vaikinai ją įsimylėję. Kiek čia buvo progų niekinti, kaip lengvai tarėsi ji galinti juos įskaudinti, sukelti pavydą. Dabar — ligoniai... Juos stingdo ji kiekvienu krustelėjimu, paliepimais: “Slauge, pašluokit... O čia kas? O čia, taip negalima”. Už visa svarbiau švara ir tvarka.

Tik keletą kartų jis buvo apsilankęs jos darbe, tačiau toks grubus jam pasirodė tas visur pasireiškiantis jos šaltas, reiklus įsakmumas.

— Manai, kad po tavo šūkčiojimų liausis būgštavę, vaitoję?

Ne, ji taip nemananti. Gal tik instinktyviai gąsdina kažką, kas gyvena šiose palatose kaip mirtis, — pagalvojo jis, — kam niekas neturi galios? Ji tokia valdinga. Baimė joje pačioje, sekiojanti iš paskos? Gal po išoriniu ryžtingu dalykiškumu slypi sutrikimas? Vėliau, po laiko, jam dingstels ir ši mintis. Tuo metu jis jau turėjo kitą moterį. Išduodama, paliekama ji, matyt, pasijuto kur kas anksčiau, nei tai atsitiko. Ir protestavo, ir gynėsi, kaip mokėjo — tie mirštantys ir aimanuojantys buvo ji pati? Kartą ji papasakojo apie vieną savo draugę. Tai buvę medicinos mokykloje, visos iš tos draugės juokdavusios, tokia keista, nevikri ji būdavusi.

— O man jos buvo gaila, taip gaila, kad... Ir tada aš ją ėmiau niekinti, šaipytis iš jos, tyčiotis.

— Kodėl tu toks? — pasakė ji kartą, ir jos akys staiga patamsėjo. Tai buvo pirmaisiais jų pažinties metais. Šitokią ją dar tebemyli — gležną, bejėgišką, tą, kuri pasakydavo: “Tu mane skaudini... Tu toks ciniškas... Nesuprantu... iš ko čia galima juoktis...” Tą, kuri tardavo žodžius, tarsi nenorėtų su jais skirtis, tarsi juos lytėtų, jaustų lūpomis; tą, kitą, besąlygiškai priklausančią nuo jo, kiekvienu žodžiu paliudijančią savo atsidavimą, tyliai meldžiančią (gal jis iš tikrųjų buvo tironiškos prigimties?); tą, kuri augo iš jo, skleidėsi jam; kuri negalėdavo atplėšti akių nuo jo rankų, veido; kuri išbrisdavo iš vandens, priartindama ir tavaruojančią vandeny saulę, ir krūmų siausmą; kuri glusteldavo bekūnė kaip banga, kaip vėjas sušvelnindama, suminkštindama daiktų kontūrus, pažadindama naujus pojūčius, visur atverdama naują prasmę; tą, parodžiusią, koks pamėkliškas, karikatūriškas, kupinas paikos savimeilės buvo jo ankstyvasis gyvenimas; tą, su kuria jis klaidžiojo smėlingais pušynais, kuri glostė išsigandusį paukštelį (“Žiūrėk, koks”), kuri pridėjo jo išgąstingą snapelį sau prie lūpų, gesino alsavimu jo išgąstį, kuri iš labai arti žiūrėjo į jo tamsius vyzdžius, žiūrėjo, kol šis nurimo, susigūžė delne ir buvo atsargiai patupdytas į minkštą, purų lizdelį... kuri atiduodavo save kaip gyvastį, kuri buvo kaip jo papildymas, kaip jėga, žadinanti naujas išgales.

... Kažkur toli už miesto griaudėjo, pro plačiai atvertus salės langus pūstelėjo vėjas, išgaubdamas plonas rausvas užuolaidas. Guvi mergaičiukė šviesiu klostytu sijonėliu, persismaugusi juostele plaukus, rūpestingai atlikinėjo šokio figūras. Kažkuo ji priminė Nijolę. Tada jis dar pagalvojo — mergina iš modelių namų. Glotni skruosto plokštuma, grakštus kaklo išlinkis, pečiai, griežtos sijonėlio linijos — siūbteli vėduokle ir sušnarėdamos apsiveja aplink klubus. Ji buvo centre, jautė į ją nukreiptus žvilgsnius, ji nekantravo... Visa liudijo užgniaužtą norą vilioti, gundyti; šalia masyvaus, apsunkusio, nenuleidžiančio nuo jos akių jūreivio ji plazdėjo kaip alsus vidurdienio drugelis. Visa joje buvo kontrastas, stingo trapiame, pernelyg griežtame nepastovume, buvo tramdoma takto, saiko, o gal slapto nepasitikėjimo. Kažką ji draudė sau, kaip kartais sutrepsint kojomis sudraudžiamas koks vaikas, paskui švelniai nusijuokiama iš jo išgąsčio, imama guosti. Jos antakiai buvo kiek suraukti, kažkas padykėliško kirbėjo lūpų kampučiuose, ji gaudė vaikinų žvilgsnius, bet apsimetinėjo visiškai abejinga. Ji veidmainiavo, ji kvietė ir slėpėsi, ji pati buvo vaikas, kiek kaprizingas, jautrus, kurį turėjo apgaubti švelnumu, globa. Visa tai dingo, kai ji tapo motina. Jau tada joje sakytumei egzistavo, reiškė savo norus bei užgaidas maža būtybė — ji valiūkavo, klykavo, jai rūpėjo paliesti, pačiupinėti ir šį, ir tą.

Staigus vėjo šuoras įsiveržė pro langus, išpūsdamas užuolaidas ir pažerdamas kaštonų žiedlapius, žaibas trinktelėjo čia pat, jis dar spėjo pamatyti išgąstį jos akyse. Paskui jie šoko, ir jos ranka buvo uždėta jam ant peties.

— Man taip gera, kad nė neklausk.

Ne, šituos žodžius pasakė vėliau. Ir šituos:

— Nė nebandyk sužinoti, nieko apie tai neišmanai... Ne, nereikia... tik ne dabar, ne čia. Betgi... — Šie, o gal ir kiti buvo jos žodžiai, kai aukštuose upės skardžiuose raudo šviesa, po žydinčiu krūmu, kai, išmesdama rankas į šalį, ji pasakė: — Ką gi, jeigu tu taip nori... — O paskuistaigus stiprus, vidine klausa išgirstas gal net ne žodis, — o... — kaip smūgiai, kaip kažkas vis dar besipriešinantis, bet jau įaugantis į žemę, į krantą, į molį, ir tuo pačiu virstantis kažkuo nepermaldaujamu, reikliu...

Aš dar galiu prikelti tą, kuri, tą rytą sėdėdama ant akmens, žiūrėjo į ugnį (bet ar verta?).

Staigus vėjo gūsis, ir žydintis kranto medelis visas suvirpėjo, pažėrė žiedlapius.

— Čia buvo įpjauta, — palietė jo kamieną, — bet kaip gražiai užsitraukė žaizda. Pažiūrėk.

Taip, tik jaunas medelis rūpestingai gydo žaizdas, nedrąsiai skečia šakas ir ūglius minkšti jo spygliai, o dabar Jis piktai išsikerojęs, visos žaizdos aptrauktos gurvuoliais, randais...

... Vėsūs pirštai lygina raukšles, lipdo naują, nebejautrią kaukę, ir buvusių negandų pėdsakai, žaizdos ragėja, kietėja, jų niekas nebegydys, nei bučiniais, nei atsargiu prisilietimu, nei alsavimu, pačios priverstos užsitraukti...

... Ak, tas pavasaris, kai, pravėręs jos kambarėlio langus, išvydo baltus sodus. Jos akys rimtos, atidžios, įspėjančios ir aplenkiančios menkiausią norą, tyliai kviečiančios, sakančios — pabūk. Jam to užteko. Jam, kuris niekad nebuvo turėjęs savo namų.

Vėliau ji tapo rūpestinga, tačiau tos padykėliškos mergaičiukės, trapios pirmo įspūdžio fėjos, trepsinčios kojele, kai sumaišomas taktas, jis nuolat pasiges. Vėliau, kai jos balso stygos jau buvo įpratusios gausti žemiausiais registrais ir retai tebandė pasiekti jaunystės aukštumas, jis dažnai regės mažą padykėlę, išsprūdusią iš glėbio, vos tik išties į ją rankas.

Jį stebino, kaip taip lengvai ji tapo sava. Savas buvo jos balsas, kuris tarsi traukėsi nuo jo, spausdamasis į šiltą gniužulėlį. Buvo balsų, kurie jį atblokšdavo iš karto, grūmodavo, kiti šaipėsi, kiti bailiai traukėsi ir slėpėsi, šis klausėsi, ji jautė, be menkiausių pastangų sugaudavo silpniausias gaidas, suskambėjusiais jo balse, pratęsdavo jas, paryškindavo, užbaigdavo. Vadinasi, jie buvo panašūs, jiems nereikėjo daug žodžių.

Užmiršusi savikontrolę, kartais ji prašnekdavo pirmais pasitaikiusiais žodžiais, kad jis net pastirdavo. Pasikeisdavo net eisena: ilgas žingsnis, visa pėda statoma koja, galva aprišta skarute, kiek palenkta — tarsi eitų prieš žvarbų vėją, tarsi vilktų per vagas sunkų krepšį. Pro išmoktų manierų, takto, santūrumo sluoksnį staiga prasikišdavo atžagarus prasčiokiškumas. Ji skaitė elgesio taisykles, ji stengėsi imti pavyzdį iš savo draugių, kurios esančios malonios, santūrios, protingos, taktiškos. Nekantri mergaičiukė, akimirką paleista iš priežiūros, tiek visko prišnekėdavo, tiek pridarydavo gėdos, kad atsitokėjusi nebegalėdavo tverti savyje iš pasidygėjimo ir nevilties. Didelė praraja skyrė ją nuo jos idealo, ir ji kaip įmanydama tą prarają glaistė, slėpė. Jos santūrumas buvo dirbtinis, mintys netikros, ji balansavo virš tos bedugnės tarsi įgudęs akrobatas.

Galbūt toks bejėgiškumas jį ir patraukė. Galbūt tas idealo siekimas, tos pastangos būti geresnei, protingesnei. Ji kovojo, ji kūrė save geresnę. Ji siekė kažko sunkiai pasiekiamo. Bet argi ne to paties siekė ir jis? Argi jo gyvenimas nebuvo nesitenkinimas tuo, kas jis yra, ką turi, sugeba, ką žino, supranta? Argi ne visas jis buvo veržimasis, siekimas, tiesos, išminties alkis, kova su aistromis? Argi jis nenorėjo būti tobulas ir ne šito noro stiprumas jam leido matyti, koks yra netobulas? Paprasčiausia tiesa: kuo didesnius siekius sau kelia žmogus, kuo didesnis jo idealas, tuo jam sunkiau, tuo tolesnis kelias iki jo. Čia, matyt, slypi ir tikrosios kūrybos prielaidos. Tokie “kūrėjai” jie buvo abu, todėl nesunkiai vienas kitą suprato, mokėjo palaikyti. Jis iš karto tapo tuo jos idealu. Ji netruko pastebėti, kad jis ir protingas, ir santūrus, ir išsilavinęs, ir jautrus, o svarbiausia — mato, kokia ji, ir neatstumia, priešingai, dargi skatina (tada ji dažnai sapnuodavo, kad jis yra jos mokytojas, ji vis nešdavo jam žibuoklių, alyvų...). Jai kvapą užgniauždavo vien nuo minties, kad gali jo netekti. (“Jeigu tu mane paliksi, aš nebematysiu gyvenime jokios prasmės. Aš negyvensiu”.) Baimė jį prarasti buvo jos šeštasis pojūtis — štai kodėl ji taip gerai jį suprato. Tuo pojūčiu išgirsdavo menkiausią jo sielos krustelėjimą, norą, jį užbėgdavo už akių, ji visa darė, kad jam, jiems abiem būtų gera, smagu. Kiekvienas stiprus noras turi kone antgamtišką galią. Jis gali pasiekti visa, ko nori, visa gali įspėti, suprasti, pakeisti. Meilė taip pat. Stipriai mylinti moteris vyrui, kuriam tikrai reikia meilės (o jis visuomet jos alkte alko), vėliau ar anksčiau taps nepakeičiama. Tik žmonės, nieko šiuose dalykuose nenutuokiantys, gali stebėtis: ką jis rado joje? Kuo ji ypatinga? Atsakymas paprastas — ji myli, myli tokia meile, kuri geba suteikti visa, ko jam trūksta. Toks buvo ir jis: negalėjo gyventi negirdimas, nesuprantamas, ignoruojamas.

Tačiau čia buvo dar viena priežastis, dėl kurios ji iškarto patraukė, tapo sava. Priežastis, kuriai jis ilgai neteikė nė mažiausios reikšmės.

Tai jos galvosena, jos šnekėjimas, tartis, tie progiesmiu tariami žodžiai, tie stropiai užglaistyti tarmiškumai, tačiau pasąmoninė klausa jau žinojo, kas slypi po literatūriniais garsais. Kaip aplink užmirštą vardą už jo jau spietėsi kažkas gimininga, sena. Ji buvo iš Užpelkių, be to, baigė tą pačią mokyklą, tik vėliau. Kažkaip kitaip ji ištarė žodį “saulė”, ją nejučiom patraukdavo kiekvienas kaimo buities daiktas, drabužiai. Ir valgiui stalą ji dengė taip, kaip jau jis buvo ne kartą matęs. Už jos nugaros tarsi spietėsi visos jo genties moterys, jos balsu dainavo, tęsiamai tarė skiemenis — daugiabalsis jo giminės choras, jo pusseserės. Ji atėjo iš to krašto, iš molio kalvų, ji ir kvietė atgal. Ji visa priklausė dirvai, grūdui. Ji bodėjosi čionykščio gyvenimo. Dairėsi sutrikusi, neišmanydama, ką čia veikti.

— Kaime išauginčiau dešimt vaikų. Dirbčiau visus ūkio darbus. Apsiavei guminiais batais, pasistatei apykaklę, va taip, apsitulojai, apsikamšei ir...

Ji nepaprastai mylėjo vaikus: nė pro vieną tarpuvartėje stovintį bamblį nepraeis nepaklausus, ką jis čia veikia, nepraeis kuo nors nenusistebėjusi: tai purvinos rankelės, tai akys, tai drabužiai, tai išgirstas iš jų žodis.

Štai kodėl jis nebeįstengė jos palikti, nors, Vizgirdienės žodžiais tariant (jis ir pats tą matė), buvo gan prasta mergaičiukė, ir ypač dėl to, kad mūsiškė, Vanagėlio duktė. “Ir reikėjo taip toli trauktis, kad susirastumei žmoną, kokių pilna ir čia!” — šnekėjo ji.

Kiek nesusipratimų buvo iš pradžių!

— Kaipgi mes gyvensime? — paklausė jis.

Atsakymas buvo trumpas:

— Kaip visi.

— Kas tie visi? — ėmė šūkalioti jis, panašiai kaip kitados jo tėvas. — Kaip jie gyvena? Ko jie nori?

— Na, visi žmonės.

— Ne, tai neįmanoma! — blaškėsi jis po jos kambarėlį. — Suprask. Aš esu aš. Aš ne šiandien gimęs. Aš turiu savo tikslą, savo supratimą, aš einu savo keliu, visuomet juo eisiu. Aš puikiai žinau, ko man reikia, kas man gerai... Aš ne darbininkas, aš ne šaltkalvis, ne vairuotojas, ne, aš žurnalistas, aš dar mokysiuos, eisiu savo keliu, supranti?

— Na, eisi, — vos įstengė pralementi. Ne, nieko ji nesuprato. “Kaip visi”!..

Tai buvo nepakeliama. Reikėjo kuo greičiau išplėšti ją iš tos visumos, iš to pasyvaus pasiruošimo ištirpti masėje, daugumoje, persiimti jų vertybėmis, orientuotis tik į juos, matyti tik juos, o ne tai, ko reikia jiems, jam, ko jis siekia.

— Gyvenimas turi skonį, prasmę, gali teikti ir didelius džiaugsmus, ir, žinoma, nusivylimus, kai žinai, jauti, kad tu pats, — skandavo jis vieną vidurnaktį — jį gyveni, niekas kitas jo negyvena, jis tavo, tik tavo, tavo tie sprendimai, tau reikalinga, tavo pasiekta, kai visur, ką bedarai, esi tu, tavo išmanymas. Na, suprask: tu man kiši kokią pakliūva knygą, nori, kad apie ją su tavim kalbėčiau, betgi aš aspirantas, ir aš skaitau, kas mane domina, ko man reikia. Mano domėjimasis tikslingas.

— Taip, taip, aš gi nieko nesuprantu...

— Tu pritempei į mūsų namus visokio šlamšto vien dėl to, kad tas ir anas tai įsigijo, betgi man jo nereikia. Aš visur atsirenku! Dauguma plaukia pasroviui, supranti...

Ji jautėsi sugniuždyta, palaužta. Jau geriau bet kaip gyventi, — buvo jos nebyli nuomonė, — tik ne nuolatiniu siekimu kažko, išsižadant kone visko, kuo gyvena visi (vėl — visi!), ji neturėjo jokių siekimų, ji norėjo gyventi, dirbti, auginti vaikus... rengti susitikimus su pažįstamais. Tai buvo baisu, tai stūmė jį į neviltį.

Ilgainiui ji kiek nusileido, sutiko, kad visa būtų taip, kaip jis nori, tačiau vargiai ar viduje pritarė. Jis priartino ją prie to, kas, jo supratimu, buvo gera, gražu, bet ar ji tuo džiaugėsi, ar mokėjo tai įvertinti? Ar noriai ji ėmė dovanas? Kartais kalba pakrypdavo taip, kad jis suklusdavo laukdamas: ji apsipils dėkingumo ašaromis, pasakys: dieve, kas aš būčiau be tavęs! Nusistebės — kokia buvau nemokša! Kaip tau iš pradžių su manim buvo sunku... Kartais vienas kitas panašus pasakymas išsprūsdavo iš jos lūpų, tačiau blausus, gimęs ne savo valia, negyvas. To jam, žinoma, buvo per maža. Jis norėjo išgirsti su meile ir dėkingumu ištartą taip, pasidžiaugti naujuoju aš, jo kūriniu, tuo, kuris juos sieja, kur susitinka jų meilė, kur gyvena jos grožis, tuo aš, kurį jis daugeliu atvejų išreikalavo iš jos, išpuoselėjo, išmeldė ir tuo pačiu primetė jai kaip būtiniausią jų bendro buvimo sąlygą. Jis įpiršo jai savo vertinimus, vietoj vangaus, apatiško egzistavimo pasiūlė jai naują, veržlų, tikrą. Ji priėmė visa tai, sutiko, ėjo iš paskos, vis dar dirsčiodama į kitus — o ką galvoja kiti, ką jie daro.

— Aš nebegaliu, — kartais pasakydavo ji.

Jis dažnai matydavo ją paliegusią, nusvarinusią galvą, padėjusią į skreitą rankas, įtemptai žiūrinčią į šoną. Kambariuose netvarka, neplauti indai...

— Koks tu!.. — šūktelėjo kartą.

— Koks?

— Tikras Erodas... — Slapčiomis ji tūžo, žvilgčiojo į jį su apmaudu. — Aš taip gražiai galvoju apie tave, kai tavęs nėra, o kai tu ateini...

— Taip, — pasakė jis, — bendras gyvenimas ir yra begalinis banalybių kartojimasis: tie patys užsiėmimai, žodžiai, daiktai, sienos. Rutina. Bet koks polėkis, o ypatingai meilės, — samprotavo žvilgčiodamas į laikraštį, — bemat užgesinamas. Gražus gyvenimas — tai menas. Menas meilę tausoti.

— Žinoma, aš to meno nemoku?

— Taip nesakau, bet...

— Kas gi — bet?

— Apie tai jau buvo šnekėta.

— Aname paskaitų cikle?!

— Ir aname, ir šiame, — šnekėjo supdamasis kėdėje.

— Kas aš tau — studentė? Mokinė?

— Na ne, bet, supranti, reikia...

— Tu težinai: reikia, reikia. Tas reikia, anas reikia. O dieve, kiek tu daug žinai! Viską! Tu toks išmaningas, nepranokstamas...

— Na nepranokstamas, — pasakė tebesisupdamas.

— Tu tik savo paties akyse nepranokstamas.

— Nejaugi?

— Tu taip save įsimylėjęs. Tu sėdi čia kaip viešpats — pažiūrėtumei iš šalies! O iš tikrųjų sutvėrimas menkas. Jis pakėlė akis, bet tebesisupo.

— Taip! Taip! Menkas! Tu nė pats savęs negali suvaldyti, lakstai paskui kiekvieną mergšę, o atėjęs į namus tik ir žvilgčioji: ar čia sutvarkyta, ar čia. Kodėl, tau išėjus, aš turiu slankioti kaip nesava, kaip svetimos valios vykdytoja, kaip tarnaite po pono apartamentus, galvodama: čia jam nepatiko, tas jam buvo negerai... Jis ateis ir pirmiausia žvilgtelės, ar visa padaryta, kaip jis norėjo, iš menkiausios pašaliniam nepastebimos smulkmenos supras — toks jis budrus, taip jis nori, kad visur būtų paisoma jo valios...

— Na, ir kas gi iš to? — liovėsi supęsis ir padėjo laikraštį: pokalbis darėsi rimtas.

— Ir tu dar klausi kas, — pakėlė ji balsą ir stabtelėjo. — Tu puikiai žinai kas. Tu nori pasityčioti iš manęs, pasišaipyti. Taip, taip, tau labai norisi pasišaipyti, — akyse pasirodė ašaros, ji kalbėjo taip, kad net berniūkštis, zujęs po virtuvę, kurį laiką žiūrėjo į ją prasižiojęs.

— Dėl dievo, nusiramink. Aš tikrai nežinau, patikėk.

— Tu dar ir meluoji! Šitaip drįsti meluoti?! — ji verkė. — Tai žinok: tu viską pastebi, visa matai, tu menkiausią smulkmeną pastebi, bet apsimeti nepastebįs — štai kas mane nutvilkdo. Štai kas baisu. Aha, pagalvoju, jis taip, o aš taip. Aš tyčia darysiu kitaip. Taip darysiu, kad jis nė nesupras, nė pats sau neprisipažins, dėl ko širsta, nes tai kokia smulkmena, pašaliniam nepastebima.

— Apie kokias tu kalbi smulkmenas? — Jis iš tikrųjų nieko nesuprato. Bedugnė vėrėsi sulig kiekvienu jos žodžiu.

— Smulkmenų yra visokių: sąsagos, rankšluostis, muilas, žodis, suknelė, lėkštė, kuri štai dabar po tavo nosimi — aš jau nekalbu apie tai, kas toje lėkštėje, — lūpų dažai... Begalės smulkmenų... Žodžio ar gesto prasmė tave taip įgelia, prislegia. O!.. Kiek tu šitokių žodelių, pažiūrėjimų, gestų moki, tu toks čia įgudęs... Bet žinok, ir aš ne pėsčia. Aš irgi turiu begalę tokių smulkmenų, tokių, kad jų nė neįtari: imi siautėti, tūžti, o dėl ko — pats nežinai. Tariesi esąs geras psichologas, o nepastebi.

— Aš jų iš tikrųjų nepastebiu.

— Širsti, o kodėl — nežinai. Ne, tu gudruolis — žinai, bet nepasakai... — Iš tikrųjų nežinau.

Vaikas tebežiūrėjo į juos pravėręs burną, laikydamas rankoje žaislus.

— Užtat aš žinau, — ištarė ji griežtu, pasikeitusiu balsu, kokiu sakoma nepaneigiamos tiesos. — Aš viską žinau. Aš kartais tau išdėlioju pinkles...

— Kaip kokiam vilkui! — nusistebėjo jis.

— Vilkas tu ir esi. Bet aš tau ne avelė... Dėlioju aš tas mažytes pinkles, iš anksto žinodama, kaip tu elgsies, ką sakysi, ką šūktelsi, ko griebsies, kokį man išklosi moralą, o jie, turiu pasakyti, gana monotoniški, baisu ir pagalvoti, kokie taps senatvėje. Aš net rankas tiesiu, iš nekantrumo degu, laukdama tų taip gerai mano surežisuotų scenų, aš jau matau: va, čia jo veidas persikreips iš skausmo, čia jis ims siautėti, čia išdėstys savo požiūrį, o čia... Tu daraisi juokingas. Juokingas tavo orumas, solidumas, reiklumas. Tu kaip marionetė; timptelk šią gijelę — taip kilstels ranką, kitą — prasižios, tik žiopčioja, žiopčioja — o garso nėr. Visi leiptų iš juoko, jei papasakočiau. Kol kas aš dar tave lepinu, pabūsiu aš jam, sakau, ir supimosi kėde, ir laikraščiu, daiktu, kurį paliečia ir numeta, pastumia, padeda į kitą vietą, daiktu, pritaikytu jo patogumams, tegul jis džiaugiasi, jis tiek stengėsi, kad prisitaikytų mane prie savęs. Bet aš dar ir savo valią turiu, ir aš galiu panorėti.

— Panorėk, — gūžtelėjo pečiais ir vėl pasiėmė laikraštį, tačiau raidės tavaravo akyse.

— Štai kaip aš atsigriebiu — tu pildai mano užgaidas, o aš ne. Tu — šitoksai didingas!..

Nusviedė laikraštį, pasikėlė eiti — berniūkščio akys įsmigo į jį. “Norėti nebėra ko”, — prašneko kažkas iš jo gilumos, skaudus, visa praradęs, liūdnas. — Po šito mes ir taip nebegalėsime būti kartu”. Jis užsivožė kepurę, sagstėsi paltą. Ji norėjo padėti, pamatė, kad trūksta sagos, o gatve prasiautė senus lapus nešantis vėjas, jį nulydėdamas akimis, nė nepajuto, kaip ji užsagstė sagas, ir jos akys vėl tapo giedros, bet jis nebežiūrėjo į jas.

— Kaip greitai tu įsižeidei, — pratarė ji. — Bet galėtumei pagalvoti: o gal aš tai darau tik tau, kad tu atkreiptumei į mane dėmesį, vien dėl to, kad pasijusčiau tokia, kuri ne vien pildo svetimą valią, bet ir pati ją turi. Kvailė. Kas tau tos “smulkmenos”, tu net manęs nenori pastebėti, manęs tau nėr. Tu gyveni mane ignoruodamas, atkakliai nesąmoningai, pats to nė sau neprisipažindamas. Štai kodėl tos pinklės ir ši...

Betgi ranka jau spaudė rankeną, vėrė duris, ir po minutės dulkėmis jam į veidą siūbtelėjo vėjas, tas per dažnas visų atstumtųjų, įskaudintų ir nelaimingų palydovas, lyg neturėtų tikrai nelaimingų ir atstumtų... Vėl kavinės, vakaras, židinys, žiūrėjimas į plazdančią ugnį, pripėduotos grindys — kaip dažnai trumpalaikis, atsitiktinis skausmas jame įsiliepsnodavo taip smarkiai, kad virsdavo nelaime, grūmojimais, priesaikomis, pragaištinga jėga, kuri visa nusiaubs, sunaikins...

O ji sėdėjo šiltame kambaryje priešais elektrinę krosnelę ir mezgė, retkarčiais pasiklausydama, žvilgteldama į laikrodį, rami iš pažiūros, patenkinta savimi, kaip žmogus, atlikęs neišvengiamą, būtiną pareigą. Ji stropiai tempė ir skaičiavo akis: vienas, du, trys, ir į tuos skaičius, tarsi į baltus, ką tik įbestus kelio stulpus, lėkė, bloškė drėgnas, čaižus čia pat už jos nugaros pro juodą lango stiklą prašvilpęs vėjas. Staiga jos veidas pabalo, ten, vėjo gūsyje, toli už kampo, tarpuvartėje ar prie akmens kažkas lyg klyktelėjo, ji pasiklausė ir vėl ėmė skaičiuoti akis: vienas, du, trys...

[5]

Salti, dalykiški, o kartais įnirtingi ginčai, pažadinti praeities, dažniausiai baigdavosi kompromisine išvada: abiem tada buvo sunku. Tačiau tokia išvada jų abiejų (ypač jos) nepatenkindavo, vėl išnirdavo ginčytini žemės plotai, kur demarkacinė linija nuolat pažeidinėjama, perkeldinėjama iš vietos į vietą, laikinų paliaubų sąlygos nuolat laužomos. Tuose praeities plotuose ji paslėpė savo ginklus, ten pakirsdavo nuoskaudos, ir, žiūrėk, nei iš šio, nei iš to koks grasus anų metų rekvizitas, žodis, akibrokštas staiga atsiduria jų kambaryje, ant stalo, juo smogiama, juo ginamasi, jis parodomas giminėms, aplinkiniams, nors nėra jokio reikalo nei preteksto. Ji vis stengdavosi priminti, kad joje tebėra gyva kažkas iš praeities, ką jis norėjo sunaikinti, ištrinti, nepastebėti, Taip, jam buvo nepakeliamai sunku. Jis padarė visa — bent pats tuo šventai tikėjo, kad pažadintų gerąsias jos prigimties savybes, bet ar ji tuo džiaugėsi? Ne. Joje slypėjo protestas.

Jie vaikščiojo žeme, kuri bet kada gali prasiveržti, juos dažnai pažadindavo kurtūs tolimi smūgiai. Vienu metu ji nedirbo, vežiodavo po pušynėlius vaiką, laistydavo gėles, tvarkydavo kambarius, šveisdavo langus, dėliodavo į lentynas jo knygas. Aukštos knygų lentynos tarsi stelbė ją, ginė iš kambario, jo kabinete kabantys pažįstamų dailininkų dovanoti paveikslai, skulptūrėlės buvo jai nebylios; jų nebuvo jos slapčiausiose viltyse, didžiausiam skausme. Ji egzistavo šalia, ji stebėjo, ji pritarė, ji nieko nesakė, tik kartojo, ką jis pasako, ką jis norėdavo išgirsti. Jautėsi nereikalinga, atliekama, o svarbiausia, nesuprato, kam ta visa kova, ko jis siekia, kuo nepatenkintas, kokia to viso prasmė? Visa tai ją gožė, darė pašaline. Visa tai jai buvo nelyginant kita moteris, su kuria ji neįstengia varžytis, kuriai jis skiria visą dėmesį, meilę, jėgas. Ji jautėsi kaip apgaudinėjama moteris. Atitinkamai ir elgėsi — kaip apgauta, suvedžiota. Joje visuomet ruseno užslėptas noras palikti jį, atkeršyti, išeiti.

Stovėdama prie lentynos, plaikstydavo knygas, skaitinėdama prierašus, paliktus popierėlius, pritilusi, — net pabaldavo, netikėtai jo užklupta, — tarsi ieškotų meilužių laiškų. Iš dalies ji buvo teisi — kai kurių knygų puslapius jis skaitydavo su tokiu goduliu, su kokiu įsimylėjėlis skaito meilės laišką, ieškodamas užslėptų prasmių, neegzistuojančių pažadų, tiesiogine žodžių prasme autorių traktatuose jis ne visada pasikliaudavo.

Įgimtas užsispyrimas jai neleido pasijusti skolingai ar dėkingai. Jis nebuvo jai nei išvaduotojas, nei išgelbėtojas — rolė, kurią vaidinti jam tikriausiai būtų pritikę. Jo prigimties tendencija, kurios pats nesuprato, buvo aiški: kelti, kas yra paniekintas, trypiamas, o jeigu tokio nėra, vadinasi, privalu rasti, įsivaizduoti, kad jis yra trypiamas, kad jam reikia tavo paramos. Vyrui baisesnis moters nuopuolis negu jai pačiai. Jis nežinojo jos praeities, bet buvo įsitikinęs, kad tai mergina, turinti patirtį. Taigi tarėsi ją išgelbėjęs ir iš nuopuolio. “Iš tikrųjų riteris, — ar nerašė jis dienoraštyje, išanalizavęs panašų vieno savo pažįstamo jausmų kompleksą, nesąmoningai turėdama galvoje ir save, bet atsiribodamas nuo to sarkazmu ir panieka. Štai kaip jis viskuo apsikaišė, kaip jam dabar šilta, gera, smagu tarp nebūtų dorybių. Jis toks laimingas. Jis tiesiog tarpsta. Jis vaikas, gavęs aibę žaisliukų. Bet nuo jo tvoskia vystyklėliais...”

Tačiau čia buvo ir jos kaltė. Šitas užguitas, patiklus, švelnumo ištroškęs vaikas tarpte tarpo nuo jos meilės ir rūpesčio. Jis nė neįtarė, kad pats buvo jos kūrinys, ji kur kas atidžiau ir rūpestingiau, su didesniu išmanymu, meile ir atsidėjimu jį kūrė nei jis ją. Ji žinojo, ko jam stinga. Žinojo, kas jam turi patikti, kas vėliau ar anksčiau suaugs su juo. Asketiški polinkiai buvo iš nemokėjimo džiaugtis tuo, kas patogu, gera, malonu, tiesiog iš nežinojimo, kas tai yra, kaip visa tai rasti, pasiekti. Ji nedelsdama ėmėsi darbo.

Pasisukaliojęs miegamajame, vėl nuslinko į virtuvę, išsitraukė iš šaldytuvo du butelius alaus. Gėrė stovėdamas prie lango ir žvelgė, kaip viršum kiemo nuolaidumo sūkuriuodamos leidžiasi snaigės; drėgnas vėjas širdijosi, stūgavo namų kertėse ir ūžavo, išnirdamas iš už krautuvėlės kampo. Pūgoje tarsi siaustėsi kokia esybė ar jėga, snaigių kritimui suteikianti judesį, kryptį, jas sutelkianti.

Aš tikriausiai tampu alkoholiku, — pagalvojo žvelgdamas į aukštą fotografo langą, nupliekstą šviesos, skaisčios, almančios.

Vėl užsivertė butelį. Vėl tos suklususios žuvelės, brastų vandens skaidrumas, pamėkliškai vėduojančios žolės.

Kambaryje buvo kampelis, kur tarp akmenų augo kaktusai, kerojo palmės. Jį visuomet masino akmenys, jų kietumas, grublėtumas. Tai, kas spengia mineraluose. Paėmė skiltelę popieriaus, užrašė: skausmas, kančia — tai, kas kieta, neįveikiama. Ji gali draskyti, mausti, virsti sunkumu, širdį užgulti kaip akmuo. Tai negalios simptomas. Tuo ji pozityvi. Kančia nemoka šnekėti atsietai. Jai nėra kada postringauti. Ji skrupulinga, tiksli, buhalteriška, be polėkio, ji sminga, duria. Pakreipė lapelį, parašė: ko norėjo šitas žmogus, ko jis ieškojo? Savęs matematinėj formulėj? Norėjo joje išlikti? Įsikūnyti? Jam pavyko — formulė pavadinta jo vardu.

Vėl pakreipė lapelį: visada kaip išsigelbėjimo stveriesi geležinės logikos. Apie kieno kančią kalbu? Savo? Tavo? Jo? Apskritai? Grynoji logika visada absoliučiai teisi ir neteisi. Bet čia nėra net jos...

Staiga jam tarsi pradėjo aiškėti — bet ar leistina vienu žodžiu pavadinti? Čia žodžių nėr, tik slinktis, skverbimasis, pabiri ženklai. Šen ten išmėtyti — o gal pravers, gal tai bus rodyklės tamsioje mineralų tyloj, piktam šnibždėjime? Tapo aišku, kas spengė senmergės kuprelės tyloj, pilkame medžiagos grūdely, kurį kuprelė, suspaudus atsargiu pincetu (grėsmė, jog galimas sprogimas), įmeta į kolbelę...

Kam mes išlaisviname tą energiją, kam ją pažadiname? Užkeikiu jus, dukterys Jeruzalės, nežadinkite, nežadinkite meilės, kol ji pati nepabus... Na, o jeigu pabudo, — pagalvojo, keldamasis iš fotelio. Bet koks gi čia ryšys? Jeigu pabudo, vadinasi, laikas atėjo. O šit dabar aš pats žadinu, kas tyli, nenori kalbėti. Visus? Dirstelėjo į akvariumą: žuvelės tingios, o gal visai aprimusios. Ne, vos vos virpino pelekėlius. Kur tu sėlini? Prie to šmėsuojančio stikle atspindžio?

Va šitaip: kaip nebylios formos, kaip tas spengimas, visa tavo disertacija, sakiniai, žodžių klišės, kuriose nebeliko tavęs, — jis sėlina, jis nori išeiti, tas antrasis, kuriam savo disertacijoje neleidai nė lūpų praverti: tramdei, gynei šalin. O juk svarbiausia — jis. Vienišas, kenčiantis, sunerimęs, slystantis poliruotais paviršiais, begarsis, jis ir atliko darbą, jis tos laboratorijos šeimininkas, bet tu kažko nesupratai, ne tie rezultatai, ne tos formulės. Atsakymo negavai. Lygties neišsprendei. Bet ar galėjau? Docentas, darbo vadovas, solidus, dusulingas vyras, jis braukė putlią, tokią nervingai ryžtingą ranką, raukė antakius, žvilgčiojo per akinių viršų, o kartą labai tyliai pasakė: va čia. Gal gerai. Bet išbraukime. Būtinai išbraukime. Sutarėm? Geras žmogus. Trys infarktai ir dusulys. O ką mes paliekame? — paklausiau. Visą šitą pastraipą, sutarta? O ką mes paliekame? — vėl paklausiau. Mes tik atmetam, mes tik patys save atmetame. Mes viską dalimis — čia sociologams, čia psichologams. Suskaidome. Izoliuojame. O visuma. Kur! Negi nėr kompetentingo žmogaus, bet jis negirdėjo, o aš vis šaukiau. Aš žiūrėjau į putlius, skaisčiai paraudusius docento skruostus, žilus paausius, aš pasakiau — mopsas, o jis braukė, dėliojo klaustukus, aš niekad nemačiau jo taip įsigilinusio. Va, šitą ir šitą, ne, ne. O kas gi lieka? — vėl paklausiau. Man jau buvo nebesvarbu. Tas darbas nebepriklausė man. Mopsas. Aš nebeginsiu, pasakiau. Betgi darbas jau baigtas. Dvi dienos darbo. Aš nebeginsiu. Čia nė nėra kas gina. Čia tik tų pačių frazių variacijos, klišes. Scholastika. Aš nebeginsiu. Va čia, — pasakė docentas. Kaip tu čia samprotauji, lyg ant šimto savo veikalų stovėtumei. O gal aš ant jų ir stoviu. Galiu atsistoti. Jis sukikeno, įtraukė galvą į pečius. Vėl ėmė braukyti. Išėjau. A, tai tu, pasakiau, tu fanatike, tu askete, tu vienas iš... pasakiau... Tai buvo gatvėje sutiktas rašytojas, postringautojas, moralistas, niekaip negalįs nuslėpti savo tiesų. Tu... Bet kaip man sunku buvo rašyti be... įkvėpimo. Tiesiog nors pasiusk. O kartais — pats stebiesi, kokie taiklūs pastebėjimai, koks minties polėkis, įtaigumas, grakštumas. Aš rašau tik tada, — pasakė tas rašytojas, — kai ranka pati skrieja popieriumi. Tik tada aš rašau. Ir nuėjo. Skausmingas, melancholiškas, išdidus.

Va čia, — pasakė docentas. Tai gal šitaip pradėti... Dar niekad žmogiška būtybė... Ne: dar niekad žmogiškasis protas nesidarbavo taip intensyviai, — kalbėjo jis, tarsi kam cituotų, — niekad taip karštligiškai nesismelkė į esmę, gilyn... (O kuo paremsi, kad taip yra, kokiu pagrindu tai konstatuoji? — paklaus.)

Jis papurtė galvą, užkėlė koją ant kojos, parėmė kaktą. Ne, tu pernelyg pavargai. Tu pavargai beviltiškai...

Jis vėl gėrė. Svaigdamas žvelgė pro langą.

Tai gal šitaip: apsvaigimo gerumas. Paslapties dvelksmas. Aštrus, trumpam pakirdęs reikalingumo jausmas. Jėgų plūstelėjimas. Išėjimas. Pagavos prasmė ir vertingumas — štai kodėl menininkai... Aš irgi, polinkis vaizduotis, kuo nesi, gali, ko negali. Bėgimas nuo savęs.

Žemyn leidiesi su pasimėgavimu, patetiškai šūkaliodamas, reikšdamas įvairiausius priekaištus bei pretenzijas. Ne, jie nebešaukia, jie spiečiasi tarpuvartėse, iš pat ryto, sužvarbę žvalgosi į praeivius — gal šmėstels pažįstamas veidas, rankioja butelius, brazda prie taros punktų. O grįžę į namus grūmoja, lieja ašaras, priesaikauja. Ar apie tai rašei? Tai svarbiausia. Ar rašei apie žmogų tarpuvartėse?

Pilką, pastirusį. Tą, kuris verkia širdy. Tą, kuris žino — aš žūstu. Tą, užžarstytą pūgos, uždususį vėmalais. Tą, kuris sako: man nereikia, nenoriu. Jis ir dabar ten, pūgoj, išvežamas, grūdamas į mašiną; teismo salėje sėdi akis nudelbęs, gniaužo nubrozdintas rankas, gūžiasi į drėgmės prisigėrusią skrandą, jis už mūro sienos, grotuotam lange, prie staklių, už kortų ar domino staliuko; jam skelbia nuosprendį, jo klausia: kada? kur? su kuo? Jiems rūpi faktai. Esminis vienas vienintelis faktas. Kodėl taip negyveni, taip nedarai? — klausia. Aš nenoriu, atsako jis. Man nepatinka. Nematau prasmės. Ar apie tai rašei? O esmė? O vienas vienintelis faktas: aš nenoriu pasveikti, aš...

Teisėjai užverčia bylas, keliasi nuo kėdžių. Išeina, o jis lieka. Atskalda. Skeletas. Pamėklė. Svetimas. O jie užsidangsto langus, užsirakina duris. Vakarais skaito laikraščius, žiūri televizorius, pasikviečia pažįstamus bei draugus ir, žinoma, apkalba, numoja ranka, gailisi — vyro, sesers, — pats kaltas. Vaišinkitės. Būkite malonūs. Ir jis įsiveržia. Išdaužo. Žinoma, sužaloja. Nuosprendis, chuliganizmas, kova, efektyvumas, priemonės — kokie gražūs, malonūs, geri, simpatiški žodžiai, ką? O žodis kova? O priskirti, paveikti, atiduoti specialistams, mokslui, organizacijoms, įstaigoms? Nebūkim skeptikai, bet vienas tikrai yra vedžiotas, auklėtas, jis jį pažįsta, — vėl paliktas, tempiamas, įkalbinėjamas, vedamas į kelią — o kurgi jo paties valia? Kurgi jo kelias? Ar šito kas paklausė? Vienas, nuasmenintas, nusavintas. Anksčiau nei jis visiems tapo svetimas, tapo svetimas pats sau. Pats sau atliekamas, nereikalingas, toks, kad nė nebeverta pradėti, nėra prasmės...

Jau gerokai apsvaigus, trumpą akimirką jo vaizduotėje vėl šmėstelėjo to apšepusio, įkritusiais skruostais žmogaus vaizdas. Jis nulipo kopėtėlėmis su knyga, ištraukta iš aukštos lentynos, stovėjo, skaitė, tiesė ranką į degtinės stiklinę... Tai gal jis ir buvo tas, nuo kurio trupėjo, skeldėjo, krito gabalais materialiojo gerbūvio klodai, jo socialinis aš staiga neteko gyvybės, arba priešingai — ji buvo apimta gangrenos, ir tik šitaip, ir tik šitaip, ją užkalkindama, numarindama, jos išsižadėdama, galėjo išlikt sveikoji, natūrali, gyvybingiausioji jo aš esybė, būtybės centras. O kas ta esybė? Dvasia? Gyvastis? Tokia kaip tavo? Jo? Visų? Nebesipuikuojanti. Neišskirtinė. Be nuopelnų, be mokslinių laipsnių. Be to, ką pasiekė, iškovojo, pavertė laimės šaltiniu, ginklu, tvirtovės sienomis...

Jeigu prieš keletą valandų jis elgėsi kaip ištiktas nelaimės, tai dabar jis buvo niekas. Gyvybės tvinksnis — be vardo, galbūt net savo pavidalo, pašaukimo, paskirties. Trumpą akimirką čia, knygų lentynomis užgriozdintame kambary, žiūrėdamas į sūkuriuojančias snaiges, jis buvo niekas. Ištirpęs nakty. Tamsoje. Rūke. Snaigėse.

Snigti liovėsi. Tekėjo aušra, žvarbi, stingdanti, jos atšvaitai plazdėjo ant stogų, siekė iš aukšto kamino virstančius dūmus. Gulėdamas po langu, žvelgė į vakarus. Kažkur trinksėjo geležiniai vartai, girgždėjo po kojomis sniegas — pulkeliais, po vieną žmonės jau traukė į gamyklas. Netrukus ir jis įsilies į skubantį žmonių srautą, bet stojosi tylos pauzė žadėjo jam kažką svarbaus pranešti, kažkieno vėsūs ir išmoningi pirštai lipdė naują jo veido kaukę. Kaip yra lipdę Kristupo, senosios Daukintienės...

Dabar jis buvo (kartais) barzdotas išminčius. Vaipėsi. Tiesa! Kam gi reikia tiesos? Vargas tam, kuris jos ieško. Reikia naudos žiūrėti. Tiesa — tai šaltas kompresas prie pernelyg įkaitusios galvos, teisinga tai, kas mums padeda gyventi, visur išlaikyti saiką, deramą atstumą, derinti santykius su kitais. Hmm... tiesa. Tik visiškas kvailys jos trokšta. Arba koks pasimetėlis. Arba kankinys. Arba demagogas. Vargas, vargas, sakau, kam devizu tapo tiesa, net ne mokslinė objektyvioji, o sava, savo įsitikinimai. Kur mes dėsimės su savais įsitikinimais, savo tiesom?

Jame dar tūno iliuzija, kad visi puls, ims laužyti rankas, aimanuos, kai jis mirs arba kas nors blogo ištiks. Dėl to jis ir lenda į kilpą, tranko durimis, grasina — pamatysite, graušit rankas. Aš juokiuosi, žinau — niekas nepuls, nieko nebus — išeisiu nepastebėtas, aš — kaip visi, vienas iš daugelio, ir kaip aš, tu, jis nepastebime, nemirštame iš nevilties, kai išeina anas, taip jis, tu nepastebėsite, kaip aš išeisiu. Tik sau patiems mes tokie svarbūs, nepakartojami, nepamainomi tarnyboj, šeimoj, draugijoj...

Man visa šiugžda — lukštai, išnaros. Ir čia išmirė gyvybė, ir čia, ir tai nebeteko prasmės, ir tai, tai kur dabar ji? Dabar aš visas pertekęs ja, ji liejasi kaip šviesa, ji kuria pasaulį iš naujo, jai reikia kitų formų, ir dvasios, ir kūno, pasaulio, kuriame aš dusau, karščiavausi, gaikčiojau, šūkčiojau ir protestavau — jau nebėr. Ir į jį aš persikūnysiu. Ir į jį, ir čia aš dar būsiu, ir čia. Ir šitą medį sodinsiu, ir šitą namą suręsiu, ir per šitą slenkstį, kuris iki šiol buvo toks aukštas, įžengsiu, nes taip norėjau, nesąmoningai to siekiau.

Nėra prasmės. Eiti nėra prasmės. Kaip šiurpiai mums aišku, kad tai galutinė tiesa. Nėra prasmės, nes mes nebenorime eiti, liesti, turėti, kažkokia slėpininga galia, iki šiolei mus valdžiusi, gundžiusi, žadėjusi aukso kalnus, palaikiusi, stačiusi oro pilis, visa dažiusi iliuzinėmis spalvomis, staiga apleido, jos nebėr. Visa mechaniška, pabira. Štai tau tikrovė! — ištariu. Tu mėgdavai samprotauti apie beprasmybę, neturėdamas nė menkiausio supratimo, kaip ji atrodo, bet tai buvo tik žodžiai. Dabar žodžiai man tik instrumentai, aš juos valdau, o ne jie mane, ir tai nėra metafora.

Kokia šventvagystė buvo tavo filosofinis nihilizmas, visi kančios, nevilties pavidalai, tie postringavimai apie meilę, gyvenimo tikslą — tu tūnojai rūke, tirštame, slogiame, nepermatomame. Šen ten styrojo, šmėžavo kontūrai, dalys, gabalai, o visuma?.. Tau reikėjo visa matyti. Ir štai...

... Šnarėjo laikraščiai, buvo šnekama apie konformizmą, susvetimėjimą, nekomunikabilumą, kalbėjo, ginčijosi, tu tylėjai, klauseis — ir štai atlėgo, atslūgo, ir mes tarsi klausiame: o ko pešėmės, ko taip karščiavomės? — visa taip aišku. Staiga supratau be žodžių. Nes tikroji kančia, prasmė ir tikslas žodžių neturi, apie tai nė nesamprotaujama, o gyvenama. Jų neturi tikroji vienatvė. Ji nežino jokių poetiškų atributų, nieko nevilioja, nieko netraukia — tai nelaimė. Tai tyla. Aklina tamsa.

Neįprastas tai buvo prabudimas, neįprastas ir vidurnaktis: jo artimieji tarsi susispietė aplink, jie grūdosi tarpdury, nešini sužalotu broliu.

Jo gimtadienio naktis — gal ir tada leidosi baltos, visa apdengiančios snaigės, — skusdamasis barzdą, jis girdėjo džirksint piltuvus, žmonės šlavė užsnigtus prieangius, valė kiemus; gal ir tada tame mieste, kur jis gimė, vitrinose buvo išdėlioti inkrustuoti paveikslėliai, dovanos... Tačiau dabar šventei niekas nesiruošė, iš pat vakaro gatves užtvindė tirštas, drumzlinas rūkas, nors, tiesa, vitrinos buvo šventiškos, dirstelėjo į vieną, kitą, skubėdamas per tamsų patižusį sniegą; tame rūke spygavo mašinų stabdžiai, pypčiojo, ūžė; jis skubėjo namo. Paskui, kol jis sėdėjo už rašomojo stalo, tas rūkas užtvindė visas įlomėles, visa paslėpė, nugramzdino savin, ir tie rūko laukai įsibrovė į sapną, o vėliau balti sniego dribsniai, kąsniai, spjaudomi į jį, godžiai šnopuojanti naktis, naktis, prarijusi jo disertaciją, jo ilgų dvejonių, kančių ir budėjimo valandas.

Ką šitas gramdantis skustuvu liesą kaklą žmogus šią naktį suprato? Jo ranka virpėjo, akys buvo neramios. Kas pro jį prašvilpė, pragarmėjo? Čiupinėdamas dėdės Konstanto padovanotą grifelio lentelę, jis pasakė grifelis, o pagalvojo grifas, norėjo sakyti šriftas, o pasakė šifras, paskui, dėdamas į portfelį korektūras (o gal neverta? gal jas reikėjo šveisti į pūgą?), pasakė:

— Kur mano kaklaraištis?

O ant stalo jau garavo kava, žvilgčiodama į jį, žmona tepė sviestu bandelę, jo marškiniai buvo ką tik išlyginti, siauručiais, trapiais ruoželiais, jis skubėjo, užsirišo kaklaraištį, jo laukė, jis norėjo kuo greičiau išeiti iš čia, kur, ištiesęs ant kėdutės ilgas kojas, žiaumoja pusryčius sūnus, pabrėžtinai šaltai žiūrėdamas į jį; o žmona — jos nugara, rankos, siekiantis bandelės peilis — gyvas apmaudas. Vėl tu pas savo kekšę, pasakys. Išsipustė, išsipurškė odekolonu, vėl...

Palauk, bandė jis mintyse atsakyti į tą jos apmaudingai sviestą žvilgsnį. Bet kurgi aš taip skubu? Į katedrą. Vadinasi, į katedrą. Kada nors aš tau paaiškinsiu, bandysiu paaiškinti, bet vargu ar įstengsiu. Nieko tu apie tokius dalykus neišmanai. Ir nereikia vaidinti. Man nepatinka. Supranti, man nepatinka, kad tiek žmonių, tiek kolegų manimi netikės. Visi netikės. Šią naktį aš girdėjau jų balsus, priekaištus, tai jų netikėjimai kirba ant mano plunksnos, žudo nė neužgimusią mintį, nuneigia, užginčija, neleidžia jai išsirutulioti, užaugti, būti. Nepriima. Jai nėra vietos. O ji gera, būtina. Aš taip nesiplūkčiau, jeigu nejausčiau, nežinočiau, kaip jos reikia. Ji turi gyventi. Ji teisi. Aš kaltinu. Aš sakau: tai brangiai kainuos. Jau kainavo. Ar dar nepasimokėme? Ką mes turime? Ką mes galime pasiūlyti? Mes, tiek daug atmetę? Ką? Grasus materializmas — spekuliacija, kyšininkavimas. Štai kodėl aš sakau — jų neturi tiek daug būti, apsimetančių, kad to nėr, nematančių, neišklausančių, negirdinčių, simptomai aiškūs, aš juos vardiju, fiksuoju. Tai ne trumpalaikiai negalavimai, ne ...dar pasitaiko ...įveiksme. Ką mes puoselėjame, ugdome ir kas tarpsta, klesti — štai klausimai. Jis nusviedė laikraštį.

Imsimės efektyvių priemonių. Tai imkimės. Taip galvoja ne jis. Pensininkas, užėjęs pasiskolinti laikraščio. Jis valgė, jis žiaumojo akių nepakeldamas.

— Man nepatinka.

— Žinai ką, mielas! — pertraukė jis.

— Šiandien neturiu laiko, skubu. Pagaliau ir man nepatinka.

— Kas nepatinka? Kad tiek daug neišklausančių, negirdinčių, atstumiančių?

— Visa tai, nuo ko mes atsiribojame, kas ne mums — svetima... Kodėl tiek daug svetima? Iš kur toks išrankumas, perteklius? Ar mes jau tiek daug turime? Pats pagalvok bent kartą.

Jis vėl įsikniaubė į lėkštę. Nenorėjo matyti ir žmonos, pasiruošusios kivirčui, laukiančios preteksto, — štai kodėl pasirišo nešvarią prijuostę, nesusišukavo, o sriuba... nesuprasi, ko jai ir stinga, žinoma, visa tai “smulkmenos”. Ji laukia, ji pasiruošusi, jau nekantrauja, kodėl jis tyli. Ji brukte jam bruka save tokią — džiaukis, turėk. Prieštarausi — priekaištai, isterija. Taip, jis turi kitą. Jis visuomet suka akis nuo va šitokios, su ta kita jis visur: darbe, jos ieško gatvėje, nesąmoningai žvilgčiodamas į kitas; taip, taip, ji teisi, tarp jų visuomet buvo kita, jauna, guvi, trykštanti gyvastingumu. Aš glamonėdavau ją, ne tave, ir mes egzistavome kartu vien todėl, kad buvo ji, sugebėjusi šiek tiek prisiderinti prie tavo bruožų, tavo veido ir balso. Ir tu mokėjai prie jos kiek prisiderinti, bet dabar nenori, ką gi — kaltink save. Tu reikalauji meilės, bet ką gi darai, kad ji būtų. Tu jos netausoji, draskai visa, kas mums brangu. Taip, ji! Mes kartu, bet mes svetimi. Tu nieko nepadarei, kad jos nebūtų, ji ne išorėje, bet ji pavojingesnė už bet kokią tikrąją.

Kai išėjo kieman, apakino viršum stogų ištryškusi saulė.

Užsuko dar ir ten, kur spietėsi jie, pilki, atklydę siauručiais takeliais, birūs kaip smėlis seniai užmirštame laikrodyje. Pakreipę beretes, trindami ausis, rankas, sužvarbę naktiniai vaikai, jie spietėsi aplink didžiulę bačką, stoviniavo prie besikūrenančios krosnies, slinko su bokalais prie staliukų, godžiai plėšė rūkytą žuvį, srėbė, užgulę lėkštes, karštą viralą, kando dešrą, kotletus; kiti dairėsi, dūlinėjo šen ir ten, kažko lūkuriavo; panešioti paltai, nudaužytais krumpliais rankos, pilkučiai veidai, džiūstančios gerklės, alkis, troškulys ir šaltis juos vertė spiestis glaudžiu rateliu aplink moterį, aukštą, stamantrią, senyvą, tačiau dar šviežią, su balta sidabruojančia kepurėle, motinišką, juos gėdinančią, barančią, juokaujančią su šiais pasiklydusiais didžiulės šeimos vaikais, tiesiančiais rankas apvytusiais, nuo nikotino parudavusiais pirštais, prakaituotoj saujoj spaudžiančiais kapeikas, sutrintus rublius. Šiam stinga keleto kapeikėlių, šis pageidautų dar, ir, žinoma, jeigu mokės įsiteikti, gaus. O šitas pučiasi kaip gaidys, o šitą galima taip aprėkti, išpilti ant jo galvos visas srutas, naktinius puodus ir pro duris — į milicijos mašiną, išliejus visą tūžmastį. Tokie incidentai čia dažni, į kiekvieną ji žvilgteli erelio žvilgsniu, iš karto permato, kas, iš kur, — svarbiausia, kiek iš šito galima pasipelnyti, kiek iš šito. Kaip iš pieno plaukusi ir ji, ir jos namai. Kyla kaip ant mielių, o jie nyksta, plojas prie žemės, gula į laiptų pakopėles.

Iš po plaunamų bokalų trykšta gaivūs vandens purslai, srovė atneša iš kranų putojantį tirštą skystį; beje, jie dažnai ima riaugėti, vemti gleivėm, dusuliu švogždžioti, ir nedaug čia bereikia, kad vienam ar kitam pradėtų veržtis viduriai arba įstrigtų gerklėj vėdarų kąsnis.

Ji pastebėjo mažą, pilkutį žmogelį, tupinėjantį prie šiukšlių dėžės.

— Ei tu! — šaukia nuo savo sosto, — šiukšlinėtojau. Tik nebandyk prie bačkos prieiti. Bacilos, gvėros. Išdėliai. Va, dar kekšę atsivedė!

O blauzdos, o veidas, plaukai, vos neužsistoja ant rankos senei, šluostančiai grindis. Visur šiukšlės, tušti buteliai, kamščiai, nuorūkos — rūko pasislėpę cigaretes rankose. Čia gali šaukti ant jų ir šaukti, vietoj olandiško sūrio čia gali pasakyti... Gręžti kaip skudurus, šliūkščioti į veidus pamazgas — štai tam, anam, kuris gi pasiskųs, išdrįs? Tegu pabando — ji kaip iš pieno plaukusi. Bet va: iš kažkur atsiradęs vaikas baltais kaip sniegas kailinukais čia bėga klykdamas, džiaugsmingai suplodamas delneliais, ana, sako, balandis, ana, ir rodo piršteliu į čerpių stogą, o jau ne kartą yra atsitikę, kad tokius kailinėlius jie atneša ir čia, vienas toks parodė man iš po skverno, kiek sakau, nešdinkis, sakau, nė kvapo kad čia nebūtų, pašauksiu miliciją, o jis — pagąsdins, mes ne tiek matėme! Ant rankos kryžius ne kryžius, o galva nuskusta...

Jis nebelaukė. Pasuko apsnigta gatvele, kur visa priminė anuos laikus.

Perėjo akmeninį tiltą — upelės krantai buvo užversti sniegu, gluosniai merkė šakas į vandenį, čežėjo ižas; saulė kibirkščiavo, blykčiojo, atsimušdama nuo vandens: po dešinei ant aukšto kalno stovėjo aukšta mūro tvora apsuptas soboras ir vienuolyno rūmai — didinga prieštaringo laiko tvirtovė. Laikas čia vertėsi tumulais, stingo gotikinėse linijose, kiekvienas čia šeimininkavęs stengėsi pridėti ranką, kur nors palikti savo žymę, šį tą pabrėžti, pakeisti, prikurti. Skonių eklektika, prieštaravimų sumaištis. Galinga laiko dvasia, įkūnyta plytose, akmeny, draskoma prieštaravimų, čia slegianti savo masyviu sunkumu, čia pompastiška, tuščiakalbė. Bet kas šiuose laiko kloduose, visuotiniam klegesy išgirs, pamatys kokią kuklią, menišką detalę, stelbiamą, gožiamą, sunykusią. Juos aptvėrė aukšta mūro siena, įrengė stebėjimo bokštą, puošnios salės erdvę perdalijo blokais — dabar čia pataisos namai.

Tie mūrai visuomet patraukdavo jo akis. Pirmą kartą juos pastebėjo vėjuotą mėnesienos naktį, ant pilies kalno stovėdamas su Albinu. Speigo dienomis šie mūrai tarsi įkūnydavo šaltį, vienatviškumą, alsiais karštymečiais — vėsą ir atskirtumą; juos apsemia piktas kiečių juodumas; pavasarių atokaitoje ten šildosi senučiukės, straksi, čirpauja žvirbliai... Aprūkę, aukšti, nekliudomi miesto gausmo, jie stūksojo, išplaukdami iš amžių ir vėlei į juos grimzdami kaip tvarumo simbolis; telkiantys aplink save visa, kas vėjuota ir neramu, jie buvo to nerimo išraiška, šios materijos esmė, jos statybinė rišamoji medžiaga, didingai, apčiuopiamai įkūnytas neapčiuopiamumas; čia klestėjo ir nyko karų metai, gyvybė ir valdžia čia plūsteldavo į juos, įkurdindama naujus herbus ir ženklus, čia vėlgi dingdavo, palikdama savo griaučius, skeletus sunykimui, dūlėjimui. Maras, mirtis, karai, šio pasaulio galingųjų nemalonė čia įsiverždavo kaip vėjas, o kartais ateidavo laikas, ir visa, kas spėjo nukaršti, imdavo trupėti, aižėti, kristi. Ir tada restauruodavo, bandydavo įspėti gyvastį, kas liko nesudaužyta, nesugriauta — pasienių skulptūros, bareljefai su agoniškai pravertomis burnomis, svyrančios vynuogių kekės, žalčiai ir kitokie ženklai bei simboliai, akmens šventintam vandeniui liekanos, altorių — visa tai dabar kaip išnaros...

Dabar ten vaikštinėja plikomis galvomis vaikinai, dildo galąstuvais geležis, gremžia ketų, glaustosi prie sienų, braižo ant jų keiksmažodžius; metalinės durys, grotuoti langai, slogi storų sienų tyla, tyla iš požemio vienučių, sunkiai besiveriančios durys.

SAPNAS

[1]

Tai buvo pabaiga, tai buvo viskas.

Baltai apsivilkęs žmogus laimindamas kėlė rankas. Jo žingsniai aidėjo apmirusiuose pataisos namų ir kolonijų koridoriuose, girgždėdamos vėrėsi metalinės durys, sargai stovėjo nekrusteldami, jam praeinant, jų veidai tįso ir balo. Paskui jį tarsi ėjo tyli nečionykščių žmonių palyda. Jis stabtelėjo prie vienų durų, pakėlė ranką ir nesuprantama kalba ištarė skambų, paslaptingą žodį, prasmė jo tegalėjo būti viena — nekaltas.

O jie, plikučiai, skustomis galvomis, spaudėsi prie sienų. Vagys, nusikaltėliai, recidyvistai, bet šit jis pakelia ranką, ir jų akyse suspindi viltis, jų veidai šviesėja, išsitiesina sulenktos nugaros; visus šito pastato aukštus, — ten, apačioje, skuba, subruzdimas, kažkas bėga metaliniais laiptais, — užtvindė šitas žodis — nekaltas. Tas žodis plūsta išganingomis bangomis. Vieną akimirką jis tarsi pamatė to žmogaus veidą — liesas, išbalęs, varganas, kai nutolo, jo drabužiai, rodos, sužėravo. Ir štai — visos durys ir langai čia atviri, dvelkia pavasario gaiva, kažkur prasišviečia vaiski mėlynė, plikagalviai vaikinai liaujasi žaidę pornografinėmis kortomis, sudžiūvęs žmogelis klaiko kupinomis akimis nušoka nuo taburetės ir slepia virvę, kurią ketino pasirišti palubėje; nebereikalingi nei kastetai, nei peiliai, kuriuos jie gaminasi slapčiomis, visi slepia tatuiruotas rankas, lekia į pavasarinės saulės užlietą kiemą, kur aukšta aptrupėjusi mūro siena, per spygliuotas vielas žemyn drimbantys vijokliai, lyg šalnos pakąsta glebi žaluma.

“Tu karščiuoji”, — ir jis pajuto ant kaktos uždėtas rankas, jautė, kad kažkas pasilenkęs įdėmiai žiūri į jį. Baltai apsirengęs žmogus stovėjo čia pat, išblyškęs, tolimas, liūdnas. Paskui jis pamatė: prie stalo, kur buvo sudėtos bylos, užsimetęs ant pečių togą, grubaus veido vyriškis pasirašinėjo nuosprendžius. Anas pasilenkė prie jo, sulaikė jo ranką, nerašyk, nereikia, pasakė, įėjo du baltais chalatais vyriškiai ir jį išvedė, tarpdury jis dar kažką kalbėjo sėdinčiam prie stalo, bet jį ištempė. Koridoriuje pasigirdo šauksmai.

Pakirdo išpiltas prakaito. Buvo baisu. Kambarys tarsi svetimas, ir ne jo daiktai: ant kėdės pakabintas švarkelis įtrauktais pečiais, gerokai apibrizgęs, apzulintas, ant jo užmestas kaklaraištis, knygų lentynos, kampe stovinčios slidės, kilimas, batai... Kažkieno čia būta, liesta knygos, daiktai — tuo jis buvo tikras, tikriausiai ir durys atviros — ateis! Pasislėpti! Palindo po paklode, susiraitė, pritraukė prie smakro kelius, pasijuto mažas, liesutis, visas virpėjo, kaleno dantim.

... Tai speigo užmūrytas langas, tokia drėgna, šalta šviesa sunkiasi pro jį į kambarį, bet kažkur, gal už sienos, traška ugnis, subilda numetamos malkos — snieguotos, sako ten; traška ugnis, varstosi durys...

Vėlei nugrimzdo į miegą. “Daukintis? — paklausė vyriškis, imdamas nuolankiai paduodamus dokumentus. — Argi čia teisės?” — inspektorius spaudinėjo žvilgančias repleles, kažkuo jos priminė riešutų spaustuvėlius. “Ak, tiesa...” — pasakė jis nudžiugęs. Vien apatiniais drabužiais stovėjo prie lovos. “Apsirenk, ir eime”, — vyriškis mostelėjo į švarkelį, kabantį ant kėdės. “Čia išaugtinis”, — pasakė jis, tebegraibydamas kišenę. Vyriškis staiga neteko kantrybės. “Ne šitam švarkely ieškai. Pažiūrėk stalčiuose”. Jis buvo bepuoląs prie rašomojo stalo, bet jį sulaikė: “Ne, tu neturi jokių teisių, neapsimetinėk. Renkis švarkelį, ir einam”. — “Čia išaugtinis”. — “Nesvarbu. Einam”. — “Kur?” — “Ten pamatysi”.

Nusivedė apsirengusį tuo švarkeliu — rankovės per trumpos, apibrizgęs, ankštas, suglamžytas. “Kaip aš toks eisiu?” — “Nesispyriok! — ištarė griežtai. — Mūsų kantrybė baigėsi”. — “Betgi aš turėjau...” — “Ką tu turėjai?” — “Teises”. — “Cha cha. Jis turėjo! Jūs paklausykite — jis turėjo!”

Visais koridoriais ir metaliniais laiptais ritosi juokas. “Apie ką tu galvoji?” — paklausė kažkas. “Apie brolį. Jis nekaltas”. Metaliniais laiptais prie jo atsirito lavonas. Viktoras!.. “Tai pasiimki jį, išsinešk, Cha! Nekaltas!” — “Taip, aš nekaltas, aš nieko nepadariau blogu”. — “Bet norėjai. Tu tik ir laukei progos. Neišdegė. Išveskite!” — sušuko kampe, prie apšiurusio staliuko, apkrauto bylomis, sėdintis vyriškis.

... Ten, vienutėje, kai žvilgtelėjo į mažą aukštą langelį, kažkur giliai giliai suskaudo, ne, ne širdis, nors jis pridėjo ranką prie krūtinės, susiraitė prie pilkos šaltos sienos. Maudė. Skausmas traukė visą būtybę...

... Ir čia, paupy, jam buvo taip skaudu ir tuščia. Išlydėjo geriausius draugus. Popietis. Toks ilgas popietis, tokie skaudžiai gražūs tie slėniai, kalvos, paupiai, nutvieksti šviesos, tačiau taip tuščia, taip... viena mintis: kur dabar eiti? Ką veikti?

... Sukaitęs prilėkė prie versmelės, atsiklaupė ant šlapios velėnos, įrėmė rankas, panarino godžias lūpas į vandenį ir gėrė gėrė, o jo akys, šlakuotas vaiko veidelis tavaruoja čia pat... Plūduriuojantys dumbliai, vanduo, nešantis smilčių tumulus... Pririštas prie kaklo medalikėlis panirsta į vandenį, jį ištraukia, pažiūri, lekia toliau per dirvonus, karštą, pilką keliūkščio smėlį.

... Visi artimieji skubėjo prie jo. Senoji Daukintienė klupdė ant kelių ir pati klaupėsi, šnabždėjo ir jis, mažas vaikas, šnabždėjo su ja, pamaldžiai pakėlęs akis — daužėsi kažkas į krūtinę — ir duonos kasdieninės duok mums šiandien, ir atleisk mums mūsų kaltes, kaip ir mes atleidžiam savo kaltininkams, ir neveski mūsų į pagundą, bet saugok mus nuo pikto... ir mylėk savo artimą kaip pats save... neturėk kitų dievų, tik mane vieną... negeisk... Staiga kažkas pragydo aukštai, sukrėtė: “Ir amžinoji šviesa tegul jiems šviečia, per amžių amžius”.

... O, kaip kažkas nesuprastas, nepelnytai ignoruojamas klykė jame ir protestavo, jis norėjo jiems pasakyti: betgi čia ne koks organinis sutrikimas, ne koks medžiagų apykaitos sutrikimas, čia žlugęs gyvenimas, pragaištis, sudužusi siela, prakeikimas. Čia netesėtas pažadas, neįvykdyta pareiga, nešvari sąžinė, čia... bet kas juo tikės? Jie rašė, jie tarėsi viską žiną, jie nieko neklausė, sprendė už jį. Jo nebuvo. Plūdo — kaip jie to nesupranta, neatsižvelgia?! Mėsininkai. Veterinarai.

Numojo į juos — tegu daro, ką nori. Ištvers! Krūpčiojantis visu kūnų, išplėstomis šnervėmis gerdamas savo gyvenimo dvoką, susirietęs į kamuolėlį, jautei, kad ir tame dvoke yra kažkas gyvastingo, gydančio... Ištverti!.. Niekas jam čia nepadės. Niekam jis neleido šeimininkauti savo namuose iki šiolei, niekam neleis šeimininkauti ir dabar, kad ir koks apgailėtinas, kad ir koks apverktinas ir beginklis būtų. Tai jo gyvenimas, ir niekas už jį jo nenugyvens, niekas jo nesutvarkys už jį, kitas nieko čia neišmano ir tenedrįsta liesti! Dabar jam sunku. Išdidumas dabar kaip našta, kaip kiautas. Bet jį visuomet gydė išdidumas ir palaikė, išdidumu jis buvo gyvas, ir ar ne todėl taip apgailėtinai klupo, kad buvo pernelyg išdidus, kad nė iš tolo nenorėjo prisileisti minties apie pralaimėjimą, išdidumas jį pražudė ir išgelbės. Taip, jis pasikels, atblokš juos visus, tiesiančius rankas, smalsaujančius, atblokš kaip paralyžiuotas žmogus, kuris, beprotiškai norėdamas vaikščioti, atbloškia ramentus ir eina...

Ką gi, jeigu jam nebėra daugiau kuo didžiuotis, jis didžiuojasi bent šiais pirmais nedrąsiais žingsniais — aš pats, paleisk, bet va — eiti pačiam jie neleidžia, jie netiki — kaipgi jis be ramentų?.. Jų mokslo knygose neparašyta, kas gi sakė, kad reikia pasitikėti žmogum, o tokiu — nėra ir kalbos. Blogiau ir būti nieko negali už jų šaltą mokslinę išvadą, nuosprendį.

Vienas žodis, kurį iš jų išgirsta, jam atima žadą, sustingdo kraują, užtvindo siaubu, neviltim, niekais paverčia visa, kuo jis gyveno, ką darė. Tai mirtinas smūgis. Bet kaip šaltai, kaip abejingai, su baltu kavos puoduku rankoj jis sviedžiamas! Kokiu pagrindu? Kokia teise? Kaip toli jis nubloškiamas nuo visko, išgujamas iš visos žmonių giminės, apie tai jie nepagalvojo, niekas.

... Jis čia vaikščiojo, susimetęs ant krūtinės rankas, su niekuo nenorėjo bendra turėti. Orumo, savo vertės pojūtis — visa čia dingo, dingo tiesiog apčiuopiamai, jis buvo be galo sutrikęs, lemeno nei šį, nei tą, tarytum neprimatantis dairėsi į prisiartinančius, graibstėsi aplinkui save, lyg ieškotų akinių ar lazdelės. Jis buvo niekas, jis buvo toks kaip visi. Vienu akimoju neteko visų privilegijų, liko be savo drabužių, vardo, kaip tas pulkininkas be uniformos — senas, apdribusiu pilvu, sėdintis vonioj...

Rytais šalnos nubaltinti stogai, iš slėnio stulpais kylantys dūmai — kad nors kas mane sujaudintų, galvojo, kad nors kas patiktų: tas vaizdas, čerpių stogu atsiveriantis nuo kalvos, šitas medis, akyta plytų tvora, kad nors kas, kad nors kas... Žvilgčiojo, dairėsi, šnekėjo, sakė žodžius, matė, girdėjo, tačiau kontaktas ir su genio stuksenimu, su baltu debesies tumulu ties horizontu, su žmonėm — su viskuo buvo galutinai prarastas.

O paskui sąmonė dingo, jis suprato šį žmogų kalbant angliškai, iš rankų mostų, iš pirštų jis skelbė startą, ne, jis skaičiavo — boks — betgi jis nė pasikelti negali, vadinasi, jau parblokštas. Bet kaip aiškiai jis suprato šį žmogų, kalbantį angliškai, — iš rankos mostų, iš pirštų, suprato visa savo esybe.

... Paskui prasidėjo teismas, teisė aukščiausiose instancijose, į kurias jis visą laiką veržėsi, norėjo ir savo žodį pridėti, apreikšti savo valią, savo supratimą. Vienas teisino: doras jis, geras, kitas — juodas, nepakantus. Kai, apsitaisęs išeiginiais drabužiais, kiek nusiraminęs, išėjo į kiemą, jie laukė kieme, stovėjo su geležimis, gal tomis pačiomis, kuriomis sudaužė brolį, pilki, žiaurūs. Jų nuosprendis jam buvo aiškus — jis turi mirti, niekas jo nebeužstos, niekas jo nebeišgelbės, jokiu būdu jo negalima paleisti. Visa jiems buvo galima, visa leista, viskam jų valia.

Tai buvo apniukusią dieną, jis ėjo iš kampo į kampą, nuo vieno lango prie kito, iš vienos palatos į kitą ir, kai galutinai įsitikino, kad nieko čia naujo nebepamatys — tas pats kampas, durys, cerata, linoleumas, šaškių lenta, lova, pagalvė, sėsti, kalbėti, eiti, sėsti, — laikas staiga sustojo, nė iš vietos, daugiau nei mirksnio, nei keleto sekundžių neištvers, tempti laiko nebėra prasmės — įkalintas, pasmerktas, — ėmė daužyti sieną, iš pradžių monotoniškai, lėtai, paskui vis smarkyn, viduje susitelkė klyksmas, bet nerėkė, širdis turėjo plyšti, bet neplyšo, nieko jis čia negali, net numirti, o kaip norėtų! Sekundės nebegali ištverti, minutės... Valandos, dienos, savaitės, mėnesiai, metai. Kiekgi metai turi mėnesių, o štai šitokių sekundžių? Kaip jis ištvers! Kaip sulauks? Kiekgi dar jam liko metų? Dešimt, dvidešimt? Kaip gaila. Kodėl jis dar toks stiprus. Va, jeigu pusė metų, rytoj, šiandien, šią pat akimirką galėtų numirti! Dingti, nebūti — štai ką reiškia — laikas sustojo — Iš kokio skausmo gimė ši metafora, kurią taip lengvabūdiškai visur kaišiojam nė neįtardami, kiek joje slypi prasmės — laikas kažkoks materialus kaip špižius, kaip geležis, nė iš vietos — ir kaip jis galėjo nugyventi šitiek minučių, valandų, jeigu šita minutė, ne, sekundė, — kaip amžinybė kaip praraja, kaip pragaištis, — kaip prastums dar sekundę, dar kelias dešimt, penkiolika?

... Ištieskite pečius, išsitempkite visu ūgiu, klausykite, jeigu jau pradėjome — netylėkim. Argi ne tiesa? Argi jums taip nebuvo? Nebuvo piktosios pamotės, kuri neleidžia nė lūpų praverti — telauki, kada iš kurios pusės aprėks? Argi nebuvo Didžiosios pedagogės, neleidžiančios sukrutėti, pasakyti savo minties, brukančios, stumiančios, vedančios, rodančios, liepiančios, visa žinančios, aiškinančios? Nebuvo? Ten, mokyklose, institutuose? O baltojo metraštininko, sodininko, žilo, šviesaus, gero, mylinčio, protingo, suprantančio, tokio, dėl kurio jūs iš kailio buvot pasiruošę išsinerti, — argi nebuvo, argi ne jis jums padėjo susirasti save, ar ne jį (ją) visuomet prisimenat ir esat be galo dėkingi, siunčiate sveikinimo atvirukus, laiškus? Argi nebuvo? Argi nebuvo — čia juoda, pikta, grasu, šalta, vieni nesusipratimai, vienas apmaudas, čia — šilta, jauku, čia jūs visada laukiamas, savas, suprantamas, čia niekas be reikalo nekamuos, neengs, priešingai — paskatins, palaikys. Argi nebuvo tos saulėtosios pusės? O įstaigose, kontorose — argi nebuvo? O gal tik man. Aš visada jaučiau. Aš visada veržiausi... ėjau į saulėtąją pusę sukaitęs, alkanas, užguitas. Silpno, užguito, niekam nereikalingo vaiko širdim jaučiau, aš juos mylėjau, aš jiems visada buvau dėkingas už jautrų žodį, už tylų paskatinimą, už meilės dvelksmą. Aš juos tyliai mylėjau. Ir ne kartą dėl jų verkiau.

Tegu žino: meilė — didelis turtas beglobiam, atstumtam, įskaudintam. Ir tegu žino visi, kurie stumdė, engė ir ujo nepelnytai. Tegu žino, kurie ginė šalin, neleido žodžio ištarti, vertė gūžtis, traukti į pečius galvą.

Tegu žino mergaitė, sėdinti prie atviro lango, — lengvas vėjas taršo jos plaukus, veidas užlietas šviesos... — tegu žino — ją mylėjau, ją myliu, todėl ji laiminga ir šypsosi; tegu žino ir ta, kur galvą nuleidusi, vos pavilkdama kojas eina paupiu... Tegu žino senutė, sėdinti trobos pašalyje ant suolelio, — spindulys, slystąs jos raukšlėtomis rankomis, baikščiai ir patikliai glaustosi, — tegu žino... Tegu žino žaidžiantys pievelėje vaikai. Tegu žino laimingas, tegu žino pavargėlis, tegu žino pasmerktasis, tegu žino beviltiškai įsimylėjęs, tegu žino žūstantis, tegu žino dirbantis, einantis, mirštantis, nykstantis — tegu žino visi — aš su jais, buvau, esu ir būsiu...

Ne paguodai sakau — tegu žino: aš jūsų kraujyje, tavyje, tavo sieloje, kaip meilė, kaip viltis, kaip kažkas neaprėpiamo, kaip begalybė, kaip šalti gyvastingi rūkai, iš kurių mes atėjome, kaip tūkstančiai galimybių, kurios niekad neišsipildys, kaip norai, kuriems vis per maža. Todėl tegu žino verkiantis, tegu žino liūdintis, tegu žino mylintis, o labiausiai — apleistas ir vienišas, nes negalima jo paversti vienišesniu ir labiau apleistu, kaip neigiant tai, kodėl jis yra apleistas, vienišas ir atstumtas. Šitaip iš jo atimam prieglobstį. Atimam galimybę ieškoti. Eikime su juo. Padėkime jam surasti prieglobstį, jeigu žinome. Jeigu nežinome — vis vien. Eikime. Būkim su juo, bet neįrodinėkime, kad yra kitaip, kad jis ne vienišas. Šitaip mes jį atstumiame. Šitaip mes jį išduodame, išduodame brukdami, kišdami tai, ko jam nereikia, kas jam koktu. Maža sielos dalele jis klausėsi, o kita šaipėsi.

Šlapios, didelės snaigės limpa prie medžių, lipdo sienas... Vienas kitas iš jų čia ateina, bando guosti lindintį tamsiame kampe, sako naivius, apgailėtinai banalius paguodos žodžius. Atsimenu užgniaužtą raudą širdy: viena mintis dilgsėjo many, vieno man buvo gaila: kodėl nieko doro padaryti nespėjau, ką nors tokio, kad ir dabar manimi tikėtų, nevapėtų tokių banalybių, negūžčiotų, nesuktų akių į šalį, kodėl nespėjau atiduoti žmonėms to gero, gražaus, ką turiu, kam buvau pasišventęs?

Kaip mažai mes patiriame ir galime suprasti, užsidarę savo kambarėliuose, užsidangstę langus, viskuo aprūpinti, saugūs. O požemių dramos, užmūryti rūsiai. Pasmerktųjų siaubas, gyvasties traukuliai, nepakeliamų kančių grimasos? Tik agonijos mirksny, sąmonę prarasdami, galbūt pajuntame belaikį, beglobį būties neaprėpiamumą, ir siaubas iš ten, ir dieviškoji, visa priimanti meilė, viltis — iš ten.

... Jie ten, visi krūvoj, dalinasi maistu, kemša riebius sultingus kepsnius, kikena. Jie nieko seniai nebeturi, jiems nėra ko gailėtis — ir čia duoda paėsti, žinoma, išleis, vėl grįš, vėl išleis. Plieks ir plieks kortomis prie pilkos sienos, visą gyvenimą — tokių nė pats velnias neima, jie ne tiek ištvėrė, ne tiek dar ištvers. O tu gyvas skausmas.

Tačiau šitas apyjaunis išpurtusiu veidu žmogus nesuka sau galvos, supaisysi čia, sako, alkoholis. Viskuo kaltas alkoholis. Bet kas gi verte? Penktą kartą jis čia, ir jo tas visai nestebina. Natūralu — alkoholis. Juozas dirsčiojo į jį, neslėpdamas apmaudo — pats psichologas, mokslų kandidatas ir nežino. Alkoholis tik pretekstas, priedanga, sako jis. Visa kur kas rimčiau. Niekas juk tavęs gerti nevertė. Ne, purto galvą, — tik dėl alkoholio...

O gal jis nesidaužė į kurčias sienas, nesirausė po pamatais, negriežė dantimis iš apmaudo, springdamas nerijo drėgnos, ūkanotos tamsos, gal nematė, kaip palei tuščią pakrantę draikosi ryto rūkai, nesėdėjo ant tuščios valties saulei tekant tarp ajerų...

Trys niekšai pakelia nuo kėbulo sudaužytą brolį, vienas laiko už rankos, kitas už kojų, trečias iš šono įsiūbuoja it sviedžia ant asfalto... Negi jis nieko nematė?

Nueina nuo to žmogaus, sėdinčio prie aptrupėjusių kapinių sienos, nusivylęs. Koks vangumas, koks išglebimas! Ar jo šitas gyvenimas, ar ne jo? Ar jis voliojosi purve, ar ne jis? Jis visiems pataikavo kaip įmanydamas, meilinosi tiems, kurie turėjo valdžią, juos kėlė, gyrė nepagrįstai. Intelektualinė kekšė — nei principų, nei savigarbos. Spjaudė gatavais atsakymais kaip automatas, kretėjo, burzgė ir kaito — kokią monetą įmesi, toks bus ir atsakymas. Kokčiausias baro automatas, salono kampe, padažytas, paremontuotas, papuoštas, žiūri iš kampo degančiom žaliom akim. Nuosavybė, šepetys prie paradinių durų... Ir tai jam normalu. Niekas nekaltas — tik alkoholis!..

[2]

Mačiau pajacą, kuris šoko priešais parke sėdintį išvarvėjusiomis akimis senuką, o sis žiūrėjo, pravėręs burnos kiaurymę, linkčiojo galvą ir kikeno; mačiau senatvę, pro kurią, man sakė, turiu praeiti pagarbiai ir, gink dieve, neįžeisti kokiu neatsargiu žodžiu, mačiau senatvę, prie kurios vedė anūkėlius, ir ji glostė juos raukšlėta ranka, ir džiaugėsi jais, mačiau senatvę, įkalintą prieglaudos namuose, mezgančią saulės atokaitoje ant suoliukų, šiugždinančią laikraščius, knapsančią prie televizoriaus, besikapstančią gėlių lysvėje, mačiau besimankštinančią, vaikštinėjančią skverais ir paplūdimiais, žaidžiančią domino, šachmatais, kortomis, dūlinėjančią su šuniuku, sėdinčią ant kėdžių kraštelių pritemusiuose poliklinikų koridoriuose, ji krūpčiojo nuo kiekvieno garso, durų virstelėjimo, ji gūžėsi, kai pro šalį praeidavo jaunutės merginos baltais chalatais, ją akino nikelio blizgesys; mačiau senatvę, kurios suvytusi kretinti ranka vogčiomis susipila į burną saują tablečių, prieš tai jas suskaičiavusi kaip mėnesius ir metus, kurie dar liko, tabletes ji rydavo kiekvieną gydytojo paskirtą valandą, nė minute anksčiau ar vėliau, ir visi šeimos nariai jau buvo pripratę prie vandens gargaliavimo burnoje — po valgio ji dar išskalaudavo gerklę; mačiau senatvę, kuri vaikštinėjo pas visus, girdamasi, kokia tebesanti stipri, jokių dar nepatyrusi negalių, nors tiek jos amžiaus žmonių nebėra, ir susiraukdavo, kai kas pasakydavo, jog su saule vis vien negyvensi — tai buvo mėgstanti kieminėti senatvė; mačiau senatvę, kuriai visa baisiai nepatiko, visa ją erzino, kliuvo, visa ji kritikavo; mačiau tokią, kuri rašinėdavo įvairiausius skundus į įstaigas, mat jautėsi labai atsakinga už viską, kas žemėje, o teisingiau pasakius — valstybėje — darosi, ir laikė save doriausia piliete, buvo įsitikinusi, kad už tai jai turi pastatyti paminklą arba parašyti į laikraštį — ji šitiek rašė apie kitus; mačiau senatvę, kuri niekaip nenorėjo išeiti iš gydytojo kabineto, neėmė jai ištiesto recepto, tik žiūrėjo ir žiūrėjo į gydytoją... Bet nemačiau tokios, kuri išdidi, žilaplaukė sėdėtų prie vartų, apie kurią su pagarba spiestųsi vaikai, visi — jauni ir pagyvenę — brautųsi, norėdami išgirsti, pasimokyti jos išminties. Nemačiau tokios, kuri laimintų, kuri gerbtų ir mažą, ir pasiklydusį, ir valkatą, kurios akivaizdoje bet koks šmaikštuolis nudelbtų akis; nemačiau, kuri statytų ant kojų parklupusį, kuri šviestų kaip žydinti obelis, leidžiantis sutemoms, ar stūksotų žvarbaus saulėlydžio fone kaip sniego kalnas. Nors nemanau, kad tokios nėra. Tačiau kad ir kaip ieškojau — neradau. Aš pats — vienadienis, spalvingais drabužėliais apsikarstęs pajacas, sukaitęs, bruzdantis, skubantis — šokau prieš tą, kurią sutikau, ir ji nenuginė manęs šalin, ji džiaugėsi kiekvienu, kas pas ją ateidavo — tokia ji beglobė. Aš tariausi visa žinąs, nors ėjau griūdamas, klupdamas, galvą į pečius įtraukęs, nors mano vaikai išsibarstė po pasaulį ir niekas man neberašo, ir aš pats šit, jau žilas, kretintis, išvarvėjusiomis akimis senis, sėdžiu parke su šuniuku ir laikraščiu ant kelių ir su visais savo nuopelnais ir nebežinau, ar iš viso esu gyvenęs, o gal man tik prisisapnavo ir mano vaikai, ir anūkai. Ir aš galvoju apie tai, ką rašo laikraščiai, ką pasako per radiją. Šalia manęs ką tik sėdėjo senatvė, kuri išpuolė į tarpuvartę ir šaukė mojuodama lazda, prieš tai sėdinti šalimais pasakė: ne mūsų reikalas, nesikiškime, kaip radome, taip ir paliksime, o kitas šaukė: ne, ne, mes, tai mūsų, kaip galima, kaip jie drįsta! Buvo čia ir atlaidi senatvė, kuri piktinosi pabrėžtinai sveikai ir saikingai — ji viską: įvykius, pažintis, žmones taip mikliai ir įžvalgiai seikėjo, kad beliko tik žiopčioti iš susižavėjimo bei nustebimo. Paskui, supratę, kad tai jos užsiėmimas, taip sakant, hobis, vėl visi iš karto suklegome. Ne, aš nemačiau senatvės, didžiai išmintingos, galingos ta išmintimi ir dvasios stiprybe, kaip senas ąžuolas ar bukas; nemačiau tokios, kuri nesijaustų atliekama, kurios bežadę bylą visi girdėtų ir suprastų, kad mums per greitai ateina laikas numirti, kartais nė nepradėjus gyventi, numirti nė negyvenus, argi įmanoma, kad senas, ilgą gyvenimą nugyvenęs žmogus nieko mums neturėtų pasakyti, neturėtų savo senatvės ir išminties? Ar ne per daug mes skubame gyventi, taip skubame, kad nė pradėti gyventi nespėjame?

Tik pora savaičių prabėgo, o jis, rodos, metų metais čia nebuvo, net nesitiki, kad gatvės tos pačios. Koks bruzdėjimas, kokia maišatis! Prisimerkė, įkvėpė oro, pastovėjo prie ledų vežimėlio, norėjo pirkti, bet pamanė — visai suvaikėjau. O cigaretes tai rūko ir rūko. Vis vien tausot savęs nebėra prasmės, vienas galas.

Štai ir jo kambarys, darbo stalas, knygos, kilimas, sofa, foteliai, ant bufetėlio velniūkštis — lyg žinodama žmona jam nupirko. Visa tai seniai. Sėdėjo, skaitė, rašė. Dabar kaip svetimas. Bet nieko. Pūkšteli į fotelį, perbėga akimis laikraštį, vieną straipsnį, kitą — ką jie veikė, rašė jam nesant? Va — šitą straipsnį. Ne, šitą. Visus perskaitė. Žino, supranta, prisimena tas problemas, betgi... Nė menkiausias jausmas nevirpteli. Tai jo neliečia. Svetimas. Jis išbrauktas. Jo nėr. Nesuprantama, ko jie ten karščiuojasi, iš kur tas triukšmas, kaip galėjo jį jaudinti tokie niekai...

... Glaustėsi prie to, kas sena. Ieškojo, kas jam kitados patiko. Ėmė į rankas tuos daiktus, čiupinėjo akim. Negalėjo ilgiau ištverti ten, kur nieko neįvyksta. Žūtbūtinai reikėjo, kad kažkas būtų, trauktų savin. Kaip pasiklydęs šuo visur uostinėjo, ieškojo kvapų, žadinančių sieloje kažką dar gyva... Gyvenimas nesibaigia vien tuo, ką žinai: jaukiais kabinetais, mandagiais pasisveikinimais, rafinuotais pašnekesiais. Niekad neturi teisės užmiršti, kur gali atsidurti. Gyvena spekuliantas, luošys, vagišius, gyvena patvorio varnalėša... Jie kabinasi kaip išgalėdami, kovoja, ginasi, nedvejodami reiškia teisę gyventi... Ir jau nebegalėjo praeiti nežvilgtelėjęs į luošą, vargetą, pro tą, kuris sėdi šventoriaus tarpuvartėj, aklas, bekojis ant grindinio, ir ant jo krinta šlapi sniego dribsniai, vanduo laša nuo atbrizgusių rankogalių, o virš jo auksu šviečia šventoji. Kažkas jį čia palaikė, ramino, tik ne draugai, ne knygos, ne tai, kas solidu, didinga, visų pamėgta, — ten jis jautėsi svetimas, ten jam nebuvo vietos, visa ten jį stūmė nuo savęs grėsliu pasitenkinimu, sotumu... Nesąmoningai tarsi ieškojo vietos tarp jų — vadinasi, galima dar ir taip... O dabar sugretink, sakydavo sau, atvesk į šitą vargo mugę tuos, kurie visa turi, bet kuriems kažko vis negana, kurie taip spiegia, tokie vieniši, kad, rodos, nelaimingiausi už nelaimingiausiąjį... Pertekliaus skurdas!..

... Jis tvirtai stovi ant kojų, o nemato, kad tu negali nuo žemės pakelti net šapelio, jis daužo į sieną galvą, kad nepakėlė rekordinio svorio; tu nespėji nė lūpų praverti tyliai aimanai, o jis užtvindo žodžių, skundų lava — jo nepakvietė pas ministrą pietums, jo nepasveikino... Tu dūsti nuo beprasmybės, ji tau tokia akivaizdi, meldi, kaip ją įveikti, bėgi nuo jos,o jis rašo apie ją disertaciją, kurioje įrodinėja, kad apie jokią beprasmybę negali būti ir kalbų. O anas dar gražiau — jai kuria himnus, poetizuoja, vaizduoja absurdo didvyrę. Vargšas, jis nežino, ką daro ir šneka. Tu bevardis, niekas, tačiau tyli, o jis klykia, daužo į stalą kumščiu arba gailiai verkšlena, kad kažkokiam straipsnely nepaminėta jo pavardė, kad užmiršo jo gimimo valandą, tėvo ir bobutės vardus...

O čia kas darosi? Prie šito limuzino ko jie taip grūdasi, vienas puola, atidaro duris, kitas kilimėlį patiesia, trečias mosteli ranka, nusilenkia, ir kokia didinga muzika! Visi pasitempia, prasiskiria, bėgi ir tu, bet kas gi ten tas mažytis, plikas, trumpomis kreivomis kojelėmis žmogus, tai prieš jį čia šitaip visi? Bet kaip jis žengia per tą kilimėlį, kaip kopia mažučiais laipteliais, eina tiesiog prie postamento, nieko aplinkui nematydamas...

Dar ir dar. Giliau. Vis giliau. Kiekvieną dieną tau atsiveria kažkas naujo, sakytumei atsitrenki į patį gyvenimą, charakterių, prigimčių ir reiškinių dugną — kas šmėsčiojo iš toli, kas skendėjo miglose, kas buvo nuslėpta, nutylėta, pagražinta, išnyra visa nuogybe su visu fatališku nepalenkiamumu. Jis praregi, jis atšlyja, nueina, kur anksčiau ilgai mindžikuodavo, jis nebesiginčija su tais, kuriems anksčiau bandydavo ką nors įrodyti, įteigti. Pagaliau visa tai nėra sudėtinga: kiekvienas apimtas kokios nors aistros, kokio nors vyraujančio jausmo, vienas nuolat jausis nuskriaustas, sustabdęs paskutinį vargšą, skųsis savo nesėkmėmis, neleisdamas tam nuplyšusiam, smunkančiam pasikarti, slepiančiam po skvernu virvę šnekės apie savo vargus, nematydamas, kokia neviltis, koks nykumas, koks vargas žvelgia iš pašnekovo akių... Antras visuomet jausis neįvertintas, nesuprastas, trečias, paskutinis niekšas ir sukčius, bus šventai įsitikinęs, kad yra dorybės įsikūnijimas, ir degs neapykanta bei panieka iš tikrųjų doram, tauriam, toksai kvailys postringaus, visi jo klausysis pravėrę burnas, išmintingas tylės arba bus išjuokiamas, šventojo neapkęs, niekšą mylės ir šlovins. Kaipgi jis to nesuprato anksčiau, kodėl tiek laiko gaišo beprasmiams ginčams, įrodinėjimams — tai karnavalas, nuolatos besikartojantis nuo pasaulio pradžios, keičiasi tik drabužiai, tačiau ydos išlieka, išlieka polinkiai, geriau tu jiems netrukdyk, tegu kiekvienas kaip išmano vaidina savo rolę.

... Apskuręs vaikas tupi ant patižusio sniego ir, veidu prisiplojęs prie akvariumo stiklo, žiūri į žuveles, ten saujom kabina iš kubilo kopūstus, ten kepa pyragaičius, pusaklis žvairas senis lekia, staigiai į visus pažiūrėdamas, šis klibikščiuoja su ramentu — anksčiau jų visų nė nematė, čia raižo stiklą, ten pjausto odas, o ten kažką iš po skverno ištraukia, vaikštinėja susimetęs už nugaros rankas inspektorius, o jo balti pirštinėti pirštai krusčioja, ir batai, ir sagos blizga, ir vanduo jam laša nuo ūsų; čia žvitri čigoniukė kelią perbėga, ten vaikas tempia rogutes, nusileis nuo kalnelio prie cerkvės, kur karkia varnos. Argi jis nėra matęs šitų vaizdų, argi to jis nėra regėjęs pašaliečio žvilgsniu, ar nėra čia buvęs, stoviniavęs, lakstęs pameistriu? Ar besvarbu, kas jis, iš kur jis. Jis be tautybės, be nieko. Prekiautojas. Kas tik norite. Net koks jo amžius, neaišku. Dostojevskio Myškinas. O ką — argi jis toks buvo kvailas? Kokia daugybė žmonių žino tą Myškiną, o juos kas žino?.. Kas juos suaktualins, įprasmins, atras?.. Dar galima užsukti, pažiūrėti, kaip taiso laikrodžius, plunksnakočius ar lygintuvus, paskui pastovėti ant tilto, pereiti tuneliu, žvilgtelėti į tą rūsį, gal kas nors... Netoliese buvo apleista bizantiška šventykla, čia pat kino teatras “Viltis”, kur jie ateidavo su Stela... Šios sienos jį pažinojo, šis staliukas pačiame kampe, prie lango — dar blausiai jį prisiminė. Vieną sykį matė, kaip iš dramos teatro žmogus nešė senas suplyšusias, niekam nebereikalingas dekoracijas ir spalvotus arlekino drabužius, dulkėtus, sutrintus, prisigėrusius aikščių dulkių ir prakaito... Juk ir jis nebuvo lėlė, o gyvas žmogus ir mylėjo, ir kentė — tik tada patikėjai jo ašarom. Išėjęs iš Stelos. Visam laikui išėjęs iš Stelos.

Stela, Stela! Ir dabar jis šliaužė pas ją. Ji supras, ji žino, koks jis buvo. Jie turės, ką prisimena. Kiek bus šnekos!..

Nieko ji nebeprisiminė...

Kai visa prigimtim, visa būtybe šaukiau — žūstu, — tu manęs negirdėjai, mes niekad negirdėjome vienas kito sielų, tu nė nenujautei, nė neįtarei, kuo aš gyvenu, ko man stinga, ko noriu, visa tai tavęs nelietė, nerūpėjo, tu buvai stulbinamai kurčia, tu kažką vaidinai sau ir kitiems, nuo kažko bėgai, slėpeisi, guodeis, raminaisi, paikai džiūgavai ir dar paikiau liūdėjai.

Tai pas šitą žmogų žadėjo važiuoti tėvas. Reikia paklausti, ar teisybė, ar prisimena, ar dirbo jis skardos gamyklėlėje, gal jam ir nuotrauką parodyti — ten, prie skardos krūvų?

Kam dar skambinti, kur nueiti?

Ne vienos kenčiančios, sužeistos sielos paslaptį aš žinau, galbūt žinau, nujaučiu ir savosios.

Štai tu, Albinai. Kuo tu gyvenai? Skurdžios, juodos, užguitos vaikystės šiurpu ir pragaištimi, ta sąmonės skaidria šviesa, gyvenai tarp groteskų, piktų, bloga lemiančių, klastingų, rezgančių pinkles, tik ir tykančių, ką čia bloga tau padaryti. Kaipgi tai galėjo atsitikti? Negi nė vieno čia nebuvo žmogaus — tauraus, patikimo, šviesaus, artimo? Kodėl daugeliui buvo lemta virsti groteskais, klausiau, tokiais groteskais, klausiau, žiūrėdamas į juodą kapo duobę, iškastą tavo pušynėly, klausiau, manau, ne aš vienas.

O aš — kodėl taip vėlai, ko gero, pernelyg vėlai išmokau žiūrėti žmonėms į akis, juoktis, girdėti juos, džiaugtis su jais, linkėti jiems gero, šnekinti visus ir labinti? Ar ne per daug mes norėjome iš tavęs, iš kitų, mažai kitiems teduodami, vis kažkur brovėmės, mynėme, ko negalima minti, tyčiojomės — iš ko negalima tyčiotis, nesupratome — ką būtinai reikia suprasti, nemokėjome šnekėti tiesiai ir aiškiai, reikliai, o kartais, kai to būtinai reikia, — piktai, be mažiausių nuolaidų? Kodėl mes pasikliaujam tik savo pečiais, protu, raumenimis, dar kuo, o gėris mums tik tarp kitko, jį atrandame tik parkritę, sukniubę, kai virpančiais pirštais iš skalbėjos rankų imam lėkštę sriubos?

O kodėl tau nepasiausti su manim? — tarė vėjas. — Nepabėgėti iki anos kalvos, nepasiklysti pievos žolėje, nenusliuogti medžių viršūnėmis, nevirsti atodūsiu, nekilti iki debesų, o paskui vėlei leistis, purtyti žiedlapius, glusčioti prie sodybų, prie pažaliavusių kalvų?

O su manim? — tarė šviesa. — Aš glamonėju, aš liejuosi, mane godžiai geria medžiai, žolė, gėlės, aš plikinu, deginu — aš visur esanti. O mūsų kodėl nematei? — pratarė tepaluota patvorio varnalėša. Koks tu egoistas, — sukuždėjo balta gėlė, ir aš siūbtelėjau į ją vėjo gūsiu, įsisiurbiau saulės lūpomis, ir atplazdėjo drugelis ir man tarė: nepatikėsi, kuo aš buvau, o dabar visi mes pavidalus keičiame ir spalvas. Jeigu nori, plazdėk su šviesa, lėki su vėju, ištryški žalumos purslais, numirki rudenį, tūnok akmenyje, tegu tave veda kelias, šaudyk kregžde, debesiu plauk...

... Jis nesistengė meilės ar draugystės pelnyti pigiomis dovanomis, komplimentais, netikrais palankumo ženklais, jis su niekuo nerado kalbos, ledinės vienatvės šaltyje stingo visa jo būtybė, iš visur jis jautėsi gujamas, nemylimas, įtartinas, abejotinas, nesugebantis, ir tada siaubas užtvindė jo būtybę, jis atsitokėjo išmestas ant tuščio, nykaus kranto, tarp nuolaužų, moliuskų, vaikščiojo, žiūrėjo į juos, jausdamas, kad jie kažką byloja, ir tapo moliuskas jo draugu, iš jo jis mokėsi išminties, jį apstojo kiečiai, žolė ir smilgos, kažką jiems antrino dūžtančios bangos atodūsiai, vėjo šuorai... bevardžiai audros draskomi medžiai, ir kai jis norėjo šokti nuo uolos, vijokliai apsivijo kojas: tu brolis mums, neišeik, šaukė lėkdami pavymui, ir jis išliko, jis gyvens, jis nuėjo palei tuščią krantą, klausydamasis savo sielos atodūsių, jis ėjo pas žmones, kitoks, atsinaujinęs, nebe ironiškai jausdamas santarvę su savimi, palaimingą kažkieno prisilietimą, ir visi stebėjosi — kodėl, kaip jis galėjo prisikelti, tai neįmanoma, kažkas čia ne taip, tačiau žmogui, kuris nori gyventi, — visa įmanoma.

Gyvenimo medis kas rudenį nupurto lapus. Supuvę lapai šnabždėdavo jam po kojom, žemame, debesuotame danguje klykdamos sukdavosi varnos. Ir jūs, ir jūs... kuždėdavo lūpos. Ir aš... aš irgi... Žiūrėjo nuo kalvos į apsnigtus miesto stogus, kaip leidžiasi snaigės, į saulėlydžio atšvaitus languose, ant asfalto... Kiekvienas egzistuoja savam pasauly, kur jaučiasi saugus, šio to vertas, reikšmingas, kur jį gaubia sava atmosfera. Filosofas, kuriantis teoriją, pagal kurią visa dėsninga, visi reiškiniai susiję tarpusavy arba pagal kurią visi yra aprūpinti, reikalingi, tikinantis, kad kiekvieno gyvenimas yra svarbus, kažkodėl nenori matyti, kiek daug absurdo, kiek daug niekam nereikalingų — kitaip jis nesurastų grakštaus savo tiesų rūmo. Ir tas, kuris propaguoja meilę, skonį, nenori matyti, kiek daug žiaurumo, išsigimimo. Tas, kuris visada tikėjo, kad daro tai, kas reikia, svarbu, būtina, kažkodėl nenori matyti, jog jo veikla neduoda jokių konkrečių, apčiuopiamų rezultatų.

Tas keturpėsčias po patvorius šliaužiojantis žmogėnas galbūt mato visokius žeme ropinėjančius gyvius, piktžoles, jis pasilenkia prie jų, glosto ir kužda: “Broli, aš irgi kaip tu, sėkla, kritusi į žemę...” Ir kažkokia palaikanti mintis brėžėsi jo sąmonėje, ir jis beveik suvokia... gal tos žolės jam įkužda, įteigia, kad jis irgi turi teisę... teisę keroti ten patvory, kaip usnis, kaip dilgėlė, kaip... kam jis save stumia, kodėl nesigina, nesipriešina kaip, kaip... pavojinga bakterija, kodėl jis toks geras, geras kažkam ir blogas sau. Ir jis mokosi atsparos ir įžūlumo, mokos iš usnių, dilgėlių, perima parazitinių augalų šiurkštumą, apsidengia spygliais, jis tampa kietas, jis, pavėsių, šiukšlynų augalas, mokosi tarpti retam spinduly, dabar jis lėtai garina drėgmę, visa jo prigimtis dabar klykia: aš turiu teisę! Aš galiu! Privalau! Nelįskite su savo moralais, dūsavimais, apgailestavimais, nebedėkite ant mano sudiržusio šiurkštaus kūno savo minkštučių, putlių pirštų!

... Savo vaiką vedu. Jis mėgsta klaidžioti paupiais ir miškeliais. Tyrinėja žolėj po lapais krebždančius gyvius. Ir tuos, kurie skraido, rausiasi į žemes, šliaužia, gyvena vandenyje. Boružė jo delne — ir jo akys plyksteli. Jis visas šlakuotas, mat mėgsta karstytis molio skardžiais ir apžiūrinėti kregždžių urvelius. Užvertęs galvą žiūri, kaip jos klykauja. Kartais sėlina prie jų kaip didelis katinas, o smėly palieka sportinių batelių randus. Rudenį laipioja lazdynų kalnais, ir aitrus, sausroj tvyrantis nukritusių lapų tvaikas dirgina jo uoslę. Valandų valandas stebi skruzdėlynus, krapštinėja šapelius pagaliuku, prikiša veidą ir juokiasi, kai jos, užrietusios smailas uodegėles, paleidžia neįžiūrimas čiurkšleles. Jo akys blykčioja murziname veide. Jis visą laiką kažką galvoja, sprendžia mįslę. Kartais, kaip ir aš kitados, užlėkęs ant rudenių kalvų, akimis apveda apylinkių tolumas. Šiugždena ąžuolo lapus. Rankioja lervų išnaras, apžiūrinėja visa, iš ko jau išsinėrė gyvybė. Paknopstom pasileidžia į pakalnes, ir vėjas plazda jo marškinėliuose. Kartais atlekia pridusęs, apsitaškęs purvais, lyg išgąsdintas, lyg ketindamas ką pasakyti, bet ne, tyli, suka akis, žiūri į šoną. Jo rankos jau didelės. Kartais jį akmenų slėny aptinku — anksčiau, kai dar buvo mažutis, ten pražysdavo daug purienų. Suskrisdavo ten gandrai. Sukdavo lizdus aukštam gandralizdy, ir kartą, kai jis žiūrėjo į lizdą, gandras išstūmė gandriuką, mažą, bejėgį. Kodėl jie taip daro? — paklausė atlėkęs, sujaudintas, pridusęs, spausdamas saujoje pilką, bejėgį paukštelį.

Aš darbavausi darže ir liepiau padėti jį po krūmais. Ne, sudraskys katė, pasakė jis. Katė iš tikrųjų sėlino patvoriu. Kodėl jie taip daro? — vėl paklausė jis. Aš mačiau — šnekėjo su išgąsčiu. — Didelis gandras, tėvas, stūmė jį koja, snapu, o gandriukas kabinosi į lizdo pakraštėlį, kišo galvą į šapus, kurį laiką taip ir kadaravo įstrigusia galva, sparneliais mosikuodamas, bet jį vis vien išstūmė tas gandras, didelis tėvas, išmetė jį ir sukleketavo. Kodėl jie taip daro? Nežinojau, ką jam atsakyti. Negali būti, tariau. Jis pats turbūt iškrito. Bet sūnus sutrepsėjo dulkėtais sportiniais bateliais. Ne, pasakė, aš mačiau, kaip išstūmė. Tėvas išstūmė. Gal koks atklydėlis, svetimas, pasakiau. Ne, savas, kam tu man vis meluoji? Gandrai paslaptingi paukščiai, tariau. Tūkstančių tūkstančius kilometrų jie skrenda į savo pirmykštį lizdą. Kasmet jie keičia namus. Dvi tėvynes jie turi. Nežinau, kodėl jie taip elgiasi. Juos garbino, jie... Ne, šito jis nesupras. Ir pats sau pagalvojau: o gal tai gandrų auka ir duoklė savo dievams? Nežinau, pasakiau savo sūnui, daug ko aš nežinau.

Veduosi jį į miškus, į ąžuolynus, į paupius, rodau jam medžių žaizdas, pasakoju, kaip jos greitai užgyja, apsitraukia randais, sakais, užakija. Ir dar sakau: pažiūrėk, kaip skuba šitie vabzdžiai ir skruzdėlės. Gal pajuto, kad kur medy atsivėrė nauja žaizda, gal kas jau yra negyva. Kur tik pasidaro čia kas nauja, tuoj sulekia visokie gyviai — apžiūrėti, gydyti, valyti, tempti, vilkti. Rodau jam medžius, gėles, drugelius. Tegu juos myli. Tegu turi savy mažą šventovę. Tegu renčiasi jaukią buveinę, kur galėtų bet kada grįžti, pasislėpti, pailsėti, Tegu būva ji iškilminga, tegu ji visuomet ten priima ir nusikaltusį, ir atstumtą, ir tūžmingą, ir kenčiantį. Tegu guodžia, tegu jis žino, kad ten, gilumoj, kažkas visuomet su juo, myli jį, verkia kartu.

Dabar jis jau grįžta sužvarbęs ir apsidaužęs, suka akis į šoną, ir aš negaliu žinoti kodėl, aš nemoku paklausti ir negaliu duoti. Ir negaliu išsklaidyti jo švento, neramaus susijaudinimo, kai jis grįžta iš temstančių pamiškių arba išeina į sutemas. Ir kai šaukia volungė. Ir kai šaudo pro jo galvą kregždžiukai, o jis sėlina prie jų lyg didelis katinas, į jo akmenų slėnį patekti aš negaliu. Ir ropštis į aštrius, išskrudusius skardžius aš negaliu. Aš žinau — jeigu didelė jo širdis, jis kūkčiodamas glausis prie žemės kaip prie moters, prie motinos penėtojos maitintojos, motinėlės Tėvynės, kuri priima atstumdama, ir pasotina, ir palieka alkaną, ir duoda, ir atima, bet kuri visuomet bus su juo išmintinga. Žemyna, Žemynėl, aukštinki mus. Ir mūsų darbus.

... Tada mes buvome įkopę į kalnus. Nulipę prigulėm sausoje žolėje, ant akmenukų, kažkur sumekeno avis, o netrukus ir piemuo priėjo. Senyvas, įraudęs saulėje, nuo ilgo gulinėjimo ir glaustymosi prie akmenų bei uolų nuzulintais drabužiais. Jis papsėjo pypkutę ir su neslepiamu pasimėgavimu žvelgė į mus. Bet mus nustebino, kaip godžiai rupšnoja tą sausą išdžiūvusią žolę jo avys — jos zujo, grūdosi viena per kitą. Ne, pasakė piemuo, jos uostinėja, jos čia randa skanėstų. Avis — protingas padaras, — pasakė piemuo. — Avis toks protingas padaras, — vėl pakartojo jis, ir mes sužiurome į avis, lyg būtume pirmą kartą išvydę. Ko jos taip ieško, ką taip rupšnoja? — paklausė vienas miestietis. Čia nė žolės nėr. Tai ir man buvo didelė mįslė. Tačiau piemuo tik nusijuokė: nieko nesupranta tas, kuris nėra gyvenęs aukštuose kalnuose ir plynaukštėse, pasakė.

Nusileidę dar žemiau, pasiekėm seną kaimą. Viename kieme sėdėjo žili šimtamečiai barzdoti seniai, orūs ir ramūs, jie buvo baigę gerti arbatą, tačiau vienas, mažas, suvytęs, kaip vėliau sužinojome, — pats seniausias iš jų — vis dar sriūbčiojo, bet kaip godžiai, su kokiu pasigėrėjimu! Tas valgis mus nustebino. Žolės, pasakė vienas, yra visa mūsų stiprybė. Ir žemė, pridūrė kitas, — jis jau darbavosi savo sodelyje tarp vaismedžių. Mus pakvietė sėsti. Vienas mūsiškių jau norėjo ištraukti butelį, kitas graibstėsi cigarečių — mes buvome kiek sutrikę. Verčiau išgerkite arbatos, pasakė jų vyriausiasis. Nereikia skubėti, pasakė jis. Kai žmogų užvaldo nesveikas skubėjimas ir smalsumas (senis žvilgtelėjo į mane), jis žūsta. Jie buvo ramūs. Jų moterys kuitėsi prie ugnies, ir nė viena neprašė padėti, priešingai — jos buvo patenkintos, kad gali kurstyti ugnį, kilnoti puodus, nešti ant stalo valgius — jos sukosi greičiau už jaunesnes. Visa čia buvo patvaru ir sena — ir sienos, ir medžiai, ir indai, ir žodžiai. Išeidami iš to kiemo, grįžtelėjom: jie sėdėjo prietemoje tarp kresnų baltai žydinčių medžių. Balti kaip kalnų obelys, atsišlieję į jų kamienus, savo kiemuose priešais namus, kur kuitėsi jų moterys ir zujo vaikai — sėdėjo, linkčiojo galvomis atsisveikindami ir sakė: mūsų slenkstis visada lauks. Ateikit.

PRAREGĖJIMAS

[1]

Ir vėl tu čia.

Orus, tauriai pražilęs, juodu kostiumu, šviesiu apzulintu lietpalčiu, su terbele rankoj — slepi ją, slepi saujoje apčiulptą nuorūką — žiūri į grindinio akmenis, į tą aikštelę žvilgsnį meti... Vėl tu ant šito kampo priešais betonuotą tualeto aikštelę, vos tik saulė paliečia grindinio akmenis ar drengia lietus, čia, kur pripila sifonus ir pardavinėja alų, prie taros punkto... Neatidaro, sakai, ir žiūri į popieriaus skiautelę, ant kurios pakraigliotos darbo valandos, į užrūdijusią spyną, į dvi sunkias geležis kryžmai. Vieno butelio kaklelis kiek įskeltas, bet gal priims, užglaistei tokia tyrele, prie pašto durų radai, atsinešei, vaikystėj mes irgi, būdavo... Išeitų alaus butelys, sakai, jeigu pasisektų iškeisti... bet nepriims tokio. Dar durų praverti nespėjai, o jau žino, kad tu atėjai ir kiek turi kapeikų. Ir tas duris baisu praverti, taip girgžda, kad iš visų kampų sužiūra. Sauks? Ne, duodi kapeikas, o pats jau žiūri į butelius, naršai etiketes, žiūri net pasistiepdamas, ir taip maudžia paširdy, šauks, mes atgal kapeikas, ne, duoda butelį, ačiū, užteko, bet neduok dieve, jeigu bent kapeikėlės būtų pristigę, neiškaulysi, neišmaldausi (o kaip ji iš mūsų kartais pasipelno!), kad ir kaip stiebtumeis, kad ir kokiomis akimis į butelius ir į ją žiūrėtumei — gal jai koks malonumas ginti lauk kaip šlapią patvorių šunį. O kartais taip stumteli butelį, kad skradžiai žemę prasmek, kūprindamasis grudi į kišenę (kartą taip įkišau, o ten kiaura — ir bac! — ant cemento), slenki prie durų, paskui į tualetą, o ten užsiverti — kaip ant karštų akmenų, užsirūkai, dar keletą kartų gurkšteli, paskui išeini į aikštelę, sėdi čia ant tvorelės, rūkai. Žiūri į žmones, šaltis, šarma, saulė dar tik teka, ir rūkas, staiga visa trumpam atlėgsta. Kelios minutės, ir, žiūrėk, vienas kitas pažįstamas atslenka, pasikalbi, persimeti žodeliu, dienos planą sudarom, aptariam jos strategiją, kur mes galime eiti, kur galime būti tuo ar kitu atveju, jeigu kas užklystų su pinigais. Visa mūsų veikla, visos dienos galimybės čia tampa aiškios, ir kartais šiokios tokios perspektyvos atsiveria kelioms dienoms, net savaitėms, ypač kai užklysta koks praktikuojantis, be įgūdžių, tačiau jau varomas iš namų, iš darbo, bet dar turįs pinigų ir butą, ir šaldytuvą, ir šaldytuve irgi šio to iš gerų dienų užsilikę. Vienas toks man angliškus batus atidavė, kitas odinę striukę įbruko, sako, parduok. Per tris savaites mes visa pardavinėjome, kol užgriuvo jo moterėlė — ir kad ims šaukti, aš jau žinau — tuoj miliciją, spaudžiu prie durų, o ten jau laukia, vienas net su baltu chalatu, matyt, pasišaukė kaimynai. Ne, netriukšmavom, manęs neėmė, o jį išvežė, priteisė, išskyrė ir net rašė laikraštyje, dabar nežinau, kur jis, rodos, buvo dailininkas. Bet pagyvenome. Kas rytą, vos pramerki akis, žiūri — ant naktinio staliuko taurė, lėkštutė, o ten mėsa, agurkėlis ir silkė, ir nuorūkų nereikia ieškot, visas pakelis “Kosmoso”, ir jis jau čia, vėl viską — ir savo žmoną — keikia, bet taip smagiai juokdamasis... ir kiša tau į burną silkelę, karštos arbatėlės atneša, ir patalai ten baltutėliai, minkšti. Bent pagyventa! Įdienojus, būdavo, sėdime virtuvėje prie šaldytuvo ir parūkom, išgeriam, jis žmogus nepaprastas ir dūšios geros. Paskui kepame kiaušinienę, kiek pailsim, parūkom, ir vėl, ir nepamatai: dienos kaip nebūta, užsikuriame krosnelę ir vėl gaminame valgius, o lauke taip šalta ir šarmoja langai. Kartą sėdžiu minkštame fotelyje priešais televizorių kaip savas ir taip save kalbinu: kur tau yra tekę būti tokiu metu, gyvatė!, palei kokius pasienius šliauždavai, kiek kartų tie garsai tave pasiekdavo bestrypčiojantį prie užtrenktų kavinės durų, besibraunantį į vidų, kur tu, gyvatės išnara, kokiais leisdavais laiptais, į kokius rūsius, — visur kur šmėžavo tavo nepriekaištingai dailus veidas... Ir lyg mačiau katilinių vamzdžius, sumestus kaip pakliuvo rūbus, pilkšvą suknelę. O galėjai visa tai ir tu turėti...

Užvakar kopiu tualeto laiptais, staiga girdžiu kukū, kukū, savo ausimis netikiu, bet ir kiti girdi, visi, ne tik aš — ir jie netiki. Ką čia jie viršum galvų užtaisė, sako Petka, gal šuo koks, sako kitas. Palauk, sako griebdamas mane už rankovės Petka, tu girdi? Aš jau seniai girdžiu, klausaus visas apmiręs, girdžiu, iš mėlyno šilo ją girdžiu, iš savo vaikystės menu, ir tas duslus garsų pratisumas man eina per širdį, stoviu čia, betonuotoj aikštelėj, stoviu ant paskutinio laiptelio — gegutė! Ir iš kur ji čia atsirado? Ir Petka sako: aha, ir kad ims keiktis, kraipyti galvą — gegutė! — čia, virš betono aikštelės, šitoj pilkumoj! O kiek mes dar turim kapeikų, kiek mums dar liko? Staigiai visas sukrapštom. Petka — į krautuvėlę, paskui pulku — į pakalnę prie upės, ten, kur priešais stato naująjį tiltą, kur nauja magistralė, ten pro buldozerių ir mašinų riaumojimą vis girdžiu kukū, kukū, pratisą, šaukiantį iš tolimo ūkanoto šilo, ir vis jų prašau — įpilkit, o sodai taip žydi, ir žalia žalia visuos pašaliuos, kriaušelės žiedais kaip varške aplipusios. Ėjau ir ėjau palei upę, šiukšlynus, juodas išvirtusias tvoras, puošnius gazonus, pro kiemus, medinius namukus ir vis žiūrėjau, kaip juose gyvenama, kas ką veikia, toks savas visiems pasijutau. Turėčiau, maniau, tokį sodelį, va, šitą verandą, tuos sulaukėjusius medelius, leistų man įsikurt toje medinėje apgriuvusioje totorių šventyklėlėje, štai tam bokštely... Turėčiau aš vištų, kad ir tą moteriškę, kuri išsprogusiomis blauzdų venomis, kuri rėčkoje žlugtą skalbia, kad ir tą, kuri stumdo savo vaikelį ir taip nevalyvai jį keikia, turėčiau kokį nukaršusį šunį ir daug kačių, kurios landžiotų po visus pašalius!.. Ką nors, skardį — kad ir šiukšlyną, ant kurio galėčiau rytais išeiti, “Zinger” siuvamąją mašiną, prie kurios sėdi ta moteris (visi kaip tyčia buvo išėję į savo kiemus darbuotis), metalinę koją, ant kurios tas podagrikas kala batus, ir vėlgi šunį, kuris glaustos prie jo. Kaip aš galėjau taip nuo visko atitrūkti, atplyšti, šitaip netekti net kampo, kuris bent kiek patiktų, kurį laikyčiau savu, prasčiausio amato, daikto, gyvulėlio ar knygos, ko nors, su kuo būčiau susigyvenęs? Ką aš per tuos dvidešimt metų veikiau? Pramokau rašto, korektūras taisiau, rašiau disertaciją, mačiau tik kontoras, stalus, sienas, akmenis, ir niekas pas mane neatėjo ir nepaprašė: padaryk, tu moki. O aš mokėjau, geras buvau, ambicingas ir savaip stropus, bet jie vis susirasdavo jaunesnių, geresnių per pažintis, ką tik dariau, vis būdavo negerai, gyvenau lyg iš malonės, burną praverti bijodamas, svarstydamas kiekvieną savo žodelį — kas ne kas, o korektorius dėl vienos raidelės ar kablelio gali atsidurti už durų, o jie tokių nesąmonių prišneka, prirašo ir — nieko. Taip, beje, ir atsitiko.

Šitaip aš į tuos mokslus veržiaus, taip man sunku juos buvo baigti, kone pusbadžiu vidurinėj, paskui čia, ir štai man beveik keturiasdešimt metų, seniai turiu diplomą, o pavydžiu batsiuviui kurpalių, plaktuko, šeimininkei — skalbimo lentos ir geldos, senei — “Zingerio” mašinėlės, adatos, antpirščio. Pensininkui — laikraščio, suolelio saulėkaitoj, šlepečių, kelnių su petnešėlėm, ypač rožinių petnešėlių pavydžiu, šuns, prie jo besiglaustančio, tam šuniui — kaulo, o apie vaiką, tupintį prie vėjinio malūnėlio, nebežinau, ką ir galvoti. Pavydėjau seniui lazdos, luošam — kad jis to nežino, o aš juk žinau, brukte man bruko luošumą ir persistengė... Tik tada aš ir įnikau gerti. Numojau į juos visus, iš namų kurį laiką buvau išėjęs. Vis vien, pasakiau, mekam manęs nereikia, nei žmonai, nei įstaigoms, nei... niekas nieko nenori žinoti apie mane, niekas neklausia, nei kas, nei kodėl, nei ko aš noriu, o auklėja, stumia ir verčia...

Taigi — vėl tu čia, lyg kas tave varo prie šito kampo, kiša į rankas taurelę, lyg koks apduotas, lyg prikaustytas čia, prie sienos, sargauji, ir kartais taip pikta, kaip koks šleikštulys, lyg purvais apdrabstytas jautiesi, vis žiūri į rankas — švarios, nagai gražiai nukarpyti, ir kostiumas, ir kaklaraištis, balti marškiniai, ne tokių čia ateina, o tu atokus, žiūri į juos, žiūri į baltus savo marškinių rankogalius.

— Kiekgi tau stinga? — klausiu.

— Duok, kiek turi. Kiek gali, o gal, sakau, einam kartu.

— Ne, aš skubu, ne, gal kada nors kitą kartą, ne, aš žinau, buvau tavo kaily, būdavo, pagiriom... Taip, sakai, mielai su manim sutikdamas; be to, aš dar šiek tiek padorus pilietis, tarnautojas ir nenoriu savęs kompromituoti. O tu nebijai. Nieko nebijai. Tau vis tiek. Tu prisipažįsti, atsiveri, taip, sakai, aš žinau, bjauriesi, lyg kas tavo vidų būtų išvertęs, nenori prisiminti, kur vakar buvai, ką darei, kam grūmojai, šaukei; įlendi į kavinukę, prie karšto puodelio įsitaisai, žiūri, kaip jie įeina ir išeina, taip ir gyvename, sakai sau, pasijunti lyg koks poetas ar dailininkas, stebi juos, estradinio motyvo klausais, žiūri, kaip šluoja, šluosto stalus, arba pro langą. Vienas kitas čia pasilieka, senstanti suvedžiota meilužė, aktorė, netekusi rolės, geria kavą, rūko prie lango, purto pelenus, kažko tyliai apmaudaujanti, kenčianti, apvilta.

... Neužmirš vakaro, kai užklydo į kažkokią landynę. Kažkoks eks... eksžurnalistas, literatas, artistas, bet dar galintis, palaikąs ryšius, — kaip iš jo šaipėsi, užgauliojo, kiek buvo visokių užuominų, grasinimų, nes jis stovėjo čia tiesus, jis kažkuo tikėjo, jis net pasakė:

— Taip niekuo nebetikėt...

— Ką? — išsprogino vienas akis.

Ir tada jam trenkė nesmarkiai, bet visa aplinkui sutavaravo; jis parkrito ant grindų, staiga pamatė, kaip žvilgantis batas spyrė į veidą, dantis, dar spėjo susiriesti į kamuoliuką, o pakirdęs slėpėsi tuščiame prirūkytame rytmečio kambary, išsvirduliavo į gatvę, suodžiais apneštu sniegu baltuojančią atodrėkio gatvę, dar kartą mintyse pamatė tuščias kėdes, taburetes, apverstus stalus — matyt, jie pešėsi arba apvertė stalus bėgdami (bet nuo ko? Nieko juk čia nebuvo), dėjo tą sniegą prie ištinusio veido, užburkusių akių ir staiga pajuto — sukiužintas žandikaulis. Sugydė, sukabino vielom, bet nuo tol jis jau nebenorėjo vakarais išeiti į gatvę. Suprato: čia nepamokslausi, neateisi nei su šventine eilute, neparodysi iš kito, jiems jau seniai prarasto pasaulio atsiųsto pranašumo, gėrio ar išminties, netgi nepasėdėsi galvodamas: va Dostojevskis... kiek čia tokių herojų, ir šitas, toks įžeidus, plonas, moteriškai grakštus, ir šitas, nepasmalsausi, ne, tu... o kaip tu galvoji, o tu, estetiškai nepasigerėsi nykia žmogiškumo drama, galbūt amžina, besikartojančia, nepasamprotausi iš tolo, lyg būtumei nieko dėtas, apdraustas, pranašesnis, protingesnis; ir prisiminė, kad vienas, matyt, išmintingesnis už visus, kai kažkas šliūkštelėjo ant jo šalto vandens, pasakė: “Jam taip ir reikia”, o kitas tatuiruotas, nuskustas, iškošė pro sukąstus dantis: “Žiūrėti negaliu į tokius išsipusčiusius stervas. Na kirski, pasuok, duok tūzą, ster...” Ir pelenai byrėjo nuo jo papiroso, jo rankos buvo gyslotos. Dairydamasi į šalis, lyg iš kokios miglos, iš tolimų metų, prie jo priėjo senyva moteriškė su lazdele, pasirėmusi žiūrėjo jam į veidą: “Vaikeli, kas gi tau yr? Kas tave taip?” — “Et, nieko”, — nukratė pajuodusį sniegą nuo užgeltų pirštų, papurtė galvą — buvo tarsi apdujęs, ausyse ūžė, ir nužingsniavo ilgu, tvirtu žingsniu, galvą aukštai iškėlęs, susigrūdęs į kišenes rankas.

... Ėjo su draugu plačiai gestikuliuodamas.

— Progresas! — šūkčiojo. — Tu, atrodo, nebetiki progresu?! Skyrybos, irstančios šeimos ir visa kita velniava, sakai? Bet kaipgi moterys gyveno? Su plačiais sijonais, čadromis, engiamos, ujamos, žmonėmis nelaikomos? Velnias, sakai, jose tūno. Kaip galima pametinėti patvoriuose savo vaikus! Aš irgi to nesuprantu. Nesuprantu tų alimentininkų, visų, kurie tąsosi po teismus, slapstosi nuo savo vaikų. Kas per žmonės! Man ir rašyt, ir kalbėt apie juos pabodo! Tiesiog koktu!

— O man? Mes kiekvieną mielą dienelę tąsomės su jais, tardome, gėdiname, uždarinėjame, išsiunčiame, įdarbiname, o rytais, vos saulei patekėjus, kiek jų pamatysi užtinusiomis akimis, apsidaužiusių ir sužvarbusių! Aš net šių skulptūrų ėmiau lenktis, rodos, krustels, išties ranką, paprašys kapeikos. Juk ir jie šitaip suaugę su mūrų pilkumu, su tarpuvartėmis. Gal, sakau, čia reikia daugiau gėlių, ir erdvesni namai kad būtų, kažkur skaičiau, prisimenu: kur erdvę užgožia mūrai, ten ir žmogus netenka perspektyvos, taip sakant, vidinės. Psichologai... Betgi stato ir į psichologų rekomendacijas atsižvelgdami: daro plačias aikštes, fontanus, o kas paskui iš tų fontanų lieka, nueik pasižiūrėti.

— Mačiau. Turbūt kartais taip galvojama: jeigu man blogai, tai ir visiems turi būti blogai. Dar Dostojevskis...

— Palik tu Dostojevskį ramybėje.

— Galiu. Bet va, yra žmonių, kurie grožį bjauroja kaip išmanydami. Ten, parke, nuogos moters skulptūrą pastatė, nueik — pasižiūrėsi... O ten eiklus ristūnas stovėjo, tai kojas jam nusukaliojo ir sprandą. Mes negalėjome atsigėrėti ir atsidžiaugti, eidavome rytais, sėdėdavom ten ant suoliukų, jėgų semdavomės iš tos skulptūros, o jie...

— O žinai, aš vieną tokį esu matęs, kuris augina gėles, pardavinėja, deda skatiką prie skatiko, jo namai ne namai — rūmai, gal net romėnišką pirtį jis ten įsirengęs, skaito prie marmuro baseiniuko ar žiūri, kaip išlipa iš vandens gražuolė, bet jo vaikai knibžda visuose pakampiuose, ir nė vienam jis nėra davęs skatiko, nė vienam saldainėlio nupirkęs. Šit ir suprask. Viduramžių feodalą greičiau suprasi. Tai va kokia medžiaga, pasirink... — šnekėjo jo draugas, kai jie jau sėdėjo už stalo. — Tėvai bylinėjasi su savo vaikais... Vaikai — su tėvais. Čia moteris išsižada motinystės teisių, čia reikalauja,čia tėvas skundžiasi sūnum, čia sūnus neįstengia įveikti tėvo. O jeigu nori — apie vaiką parašyk, kuris, pamatęs einančią pro šalį kokią moterį, bėga prie vartų šaukdamas: mama, mama. O jo buvusi motina gyvena puikiausiai, ištekėjusi, augina trejetą gražių vaikelių ir rengiasi kailiais, yra gerbiama ir mylima, ir, žinoma, ori, jaučianti savo vertę. Parašyk.

Taip jie kalbėjosi, o priešais sėdėjo vaikų namuose išaugęs kareivis, ir Juozas pastebėjęs, kad kareiviui nebelenda į gerklę kąsnis, nutilo, pamatė, kad to tvirto, įdegusiu veidu vaikino akys pritvinusios ašarų, o ant krūtinės tiek pasižymėjimo ženklų — ir sportinių, ir tarnybinių, net medalis už skęstančiųjų gelbėjimą! Ir visiškai jis prarado žadą pamatęs, kad šalimais kareivio sėdinti mergina, kuri ką tik glaustėsi priėjo, staiga išbalo ir su tokiu baisiu įtūžiu dėbtelėjo į juos, kad... Jis suprato: aišku, geros reputacijos, gerų vestuvių, gero gyvenimo vardan ji irgi išsižadėjo vaiko. Ir auga kažkur svetimų globojamas pamestinukas, ir ji ištekės už tokio pat pamestinuko, kuris niekad nematė nei savo tėvo, nei motinos, ištekės, ir gal jie net gyvens laimingai, tiesa, siek tiek bijodami, kad kareivį pasieks paslaptis, jog sūnus gali ją susirasti užaugęs. Jūs, gerieji žmonės, sakykite, kodėl ta blondinėlė kartais būdavo tokia švelniai intymi, bejėgė, kodėl taip patikliai, prašydama globos ir užtarimo, glaustėsi prie kareivio, ir ką jam, amžinajam sportininkui ir visur pasižymėjusiam, tikėjusiam, dabar daryti su tokiu mielu mylimos ir atsidavusios žmonos švelnumu, kur jį kišti, slėpti, kaip jam gyventi toliau? Juk jos nori gyventi, jos patikliai kelia akis, ir mylimojo peties joms reikia. Sakykite, gerieji žmonės, kas šitam kareiviui begali būti tyra, kaip atskirti tikrą atsidavimą ir tyrumą tau, jam, o ypač tokiam kareiviui, vyriškam ir drąsiam, pasiryžusiam globoti ir ginti visa? Kam to reikia?.. O jai reikia, ypač jeigu savo baimės nekompensuos klasta, gobšiu vulgarumu, — betgi jis su tokia negyventų; ne, ji bus atidi ir švelni, ideali, patraukli žmonelė, ir tiek.

— Kas tau? Bloga? — paklausė kareivis. Jo būta ir parašiutininko, pasirodo; ir, pažeisdamas visas instrukcijas, jis užmetė jai ant pečių švarką. Ją krėtė šaltis, ji suko į šoną akis, o jis ieškojo jos akių. Ir kai ji atsistojo, kareivis pamatė: ji jau nėščia. Ir aš, pašalietis, kaip išsigelbėjimo griebiausi minties: visa tai tik pasivaideno, tačiau inspektorius vėliau patvirtino. Taip, ji yra įskaitoje, kiek jam žinoma, vaiką palikusi prieglaudoje. Tai va, kūdiki, besiglaudžiąs prie baltai dažytos tvorelės, bėgantis per betonuotą kiemą ir šaukiantis: mama! Mama atėjo! Svetimi žmonės tave išaugins, tavimi pasirūpins valstybė, tu būsi... Kuo gi tu būsi, sportininke, parašiutininke, vis lendantis ir lendantis į juodą lėktuvo angą, tarp žemės ir dangaus pakimbantis, nežinantis nė iš kur esi atėjęs?

Kaip vežikas aš keikiausi ten; kai kareivis su mergina išėjo, po didele kerota palme ar po fikusu man pasidarė bloga... Aš purčiau girtą, jau žilstelėjusią galvą ir sakiau, kad papasakosiu apie vieną merginą iš prieglaudos, apie Benetą.

... Ji brovėsi per tankmę, ir visas jos kūnas buvo nusėtas nematomais prakeikimo raupais. Šaltą ir juodą naktį ji gulėjo susibraižiusi, ji daužė galvą į akmenį, rovėsi plaukus, pyktis ir neviltis ją dusino, ji springo ašaromis, kurių nebuvo. Bet prieš rytą, kai apsčiai iškrito rasa, jai kiek palengvėjo, pievelėje, pasirėmusi išpuvusio kamieno, ji gėrė rūko tumulus, pabaidytas elnias žvelgė iš tankmės į ją, iš pelkių, iš už didžiulių kelmų lindo visokios pabaisos, ir, žinoma, ten buvo ragana baltais ištaršytais plaukais, žėrinčiomis akimis, aštriais kaplių nagais, ji plėšė jos ploną perkelinę suknutę, — tokios tą vasarą buvo madingos, tokias dėvėjo jos bendraamžės, sėdinčios ant akmeninių laiptų ir plaikstančios vadovėlius, užrašus, — ragana kvatojosi, gąsdino, bet mergina nieko nebijojo; kai išdžiūvo rasa laukymėje, ji prisiskynė dygliuotų gėlių, net pasigėrėjo drugeliais ir išėjo į paplentę, kad spėtų pamatyti, kaip prašvilps iš pajūrio grįžtantis jo avietinis limuzinas. O, ji taip mėgo avietes, mėgo ir žemuoges, išeidama sočiai jų prisivalgė miške, pati net nusistebėjo savo nepasotinamu goduliu, ji valgė uogas, kokios tik pasitaikydavo, net su lapais ir kirmėlėmis, ir visos jai buvo skanios. Ji nuneš tą laukinių dygliuotų, išsikerojusių gėlių puokštę savo draugei, kuri kaip įmanydama ją šmeižė, kadangi iš jos paviliojo meilužį ir gulėjo su juo jos lovoje; prieš tai dar pralėks avietinis limuzinas, primindamas, kad ir tada, kai buvo maža mergaitė, ji būtų mėgus avietes, tik tos prieglaudos vaikų niekas nevedė į avietynus, bet ji vis vien vaizdavosi, kad buvo juose, kad vėjas taršė jos ploną rūbelį, plaukus ir kad buvo labai laiminga, nes ten ją nuvedė... ne, ne, ne motina, o... tikriausiai teta. Taip, taip, turėjo ji tetą, gerą, — jau vien sis žodis, balsas, kuriuo galima jį pasakyti, šildė jai krūtinę. Tačiau dabar nebe laikas kalbėti apie tai. Ji eina paplenčiu, pro šalį švilpia “Zilai”, “Volgos” ir “Žiguliai”, vienas vairuotojas stabteli, iškiša galvą iš “Kamazo” kabinos: ei, mergužėle, kur traukiam, sėsk, pavėžėsiu; bet ji purto galvą, lūpa prikąsta, akys nuleistos, eina pindamasi žolėse, — kam jai ta puokštė, gal kvanktelėjusi; vairuotojas apmaudingai užtrenkia kabinos dureles, ji eina, ji vis vien įvykdys tai, kam ryžosi, eina ir tebemato jo madingą storapadį batą ant “Žigulių” stabdžio, čia pat, žolėj, jo odinę striukę, grandinėlę ant rankos, baltaplaukę moterį, kuri kvatojosi, jiems pravažiuojant, — atsilošdama, suspaudusi rankas tarp kelių, regi, kaip jis pažiūrėjo į jos lūpas, baltus, sveikus dantis (tokia fotogeniška), regi užpakaly sudėtus fotoaparatus — juk jis fotografas, jis prašydavo, kad pozuotų, ir spragsėdavo spragsėdavo tuo aparatu gal vien tik tam, kad nereikėtų jos veidu apsunkinti atminties ir jos juoku, kūnu, kuris jam taip patikdavo; tie “Žiguliai” jau stovi garaže, o ji mato, kaip jis šauna į pakelę, ir mato, kaip myluojasi su ana moterimi, ir girdi, kaip jis šniaukroja ne tai moteriai, o jai: tu neik, aš vienas, matyt, jam labai gėda būdavo su ja rodytis; ir neleisdavo jai įsikibti jam į parankę, bet vakar ji vis vien įsikibo, o ko gi: ir mezgu jam, ir valgyti verdu, — dėl to jie ir susipyko, jis užrakino savo laboratoriją, neįleido jos, bet nieko, jis dar pamatys, jis krimsis nagus, ji atkeršys, jis ras ją jau nebegyvą. Taip ir buvo, vien dėl to, kad niekas: nei dėstytojai, — ji neišlaikė egzaminų ir buvo pašalinta iš instituto, — nei tas vyras, nei draugė, nei darbovietėje (ten ją išvadino paleistuve, kale) niekas nepagalvojo, kaip jai reikia meilės. Ir vaikeliui, kuriam gimti neleido tas vyriškis, reikėjo meilės, nes argi būtų ji jam... jiems abiem tiek primezgusi megztukų ir virusi, ir skalbusi, ir... gėda sakyti — ji net kojas jam kartą nuplovė, o vis tiek visi ją niekino kaip kalę, bet baisiausia jai buvo, kad jos, dar nė negimusios, išsižadėjo tėvas, o paskui ir motiną, nors... Argi netiesė į ją rankučių, argi nebūtų bėgusi jos pasitikti, ji irgi laukė betonuotam kieme prie baltos tvorelės, ji, kuriai visas pasaulis buvo šis vyras ir kurią jis kaip visas pasaulis atstūmė.

Štai todėl Juozas važiuoja į jos buvusią darbovietę aiškintis, kaipgi ten buvo.

[2]

Redaktoriaus pavaduotojas pakilnojo pundą laiškų.

— Va, kiek. — Paskui, pasirausęs stalčiuje, ištraukė vieną: — Žvilgtelk. Adresuotas asmeniškai.

Apybraižos jis neparašė, tačiau toje įstaigoje apsilankė, šnekėjo su džinsuota mergina didelėmis tuščiomis akimis, kuri sukaliojosi tarsi scenoje, tarsi demonstruodama madas, vis atmetinėjo šviesius plaukus, žvilgčiodama kažkur į šoną, tarytumei pasižiūrėdama, kaip jie krinta; sulig kiekvienu durų virstelėjimu ar pasigirdus žingsniams, ji pasukdavo galvą, pakeldavo akis; jis pagalvojo, kad jai čia nepatogu kalbėti, tačiau šią mintį bemat užgožė kita: mergina nesąmoningai laukė, bene išdygs koks dailus elegantiškas jaunikaitis (gal šioje pilkoje kanceliaristų minioje ir egzistavo toks), tačiau, kad ir kiek jų praėjo — ir jaunų, ir jau apysenių, nuo visų ji nukreipdavo nusivylusias akis, ir pirmiausia, į ką krisdavo jos žvilgsnis, buvo batai, kelnės — tai Juozas suvokė, kai ji nužvelgė vieną gana apšiurusiom, išdubusiom kelnėm subjektą. Jis čia turėjo išdygti — tiesus, odine striuke arba tamsiu velvetiniu kostiumu. Ji, šita daili, didelėmis šaltomis ir nuobodžiaujančiomis akimis vedėja, tai merginai pasakė: “Tu kalė... Mums prostitučių nereikia”. Šiuos žodžius, trenkdamas į stalą kumščiu, pakartojo direktorius. Pro šalį žvilgančiais aukštakulniais batais (ant jų elegantiškai krito velvetinės kelnės) prakaukšėjo orus vyriškis su spindinčia ant riešo apyranke, ir šiuose seno, bet ilgai ir stropiai zulinto parketo koridoriuose stojo įtempta tyla. (Vėliau sužinojo, kad tai ir buvo tas fotografas.) Lipdamas laiptais, nužvelgė savo “Žigulius”, paskui skambtelėjo raktelis, švelniai ir tyliai suburzgė motoras, trinktelėjo durelės, imponuojančiu mostu jis perjungė bėgį, šiltu jaukiu storapadžiu batu paspaudė pedalą, įjungė radiją, ir mašina švelniai nuplaukė šiltomis rudeniško miesto gatvėmis.

Vėliau jis dar kalbėjo su kita moterim — pagyvenusia, patinusiu veidu pedagogikos kandidate, kuri, stropiai kratydama nuo cigaretės pelenus, nepakeldama akių, skėsčiojo rankomis, stengdamasi šnekėti kuo įtaigiau: “Mes viską dėl jos padarėme, bet mes... kolektyvas...”

Staiga jam pasirodė, kad ji yra perėmusi šnekėjimą iš kažkokių sąmoksliškų, nepajudinamų, visada į sveiką protą apeliuojančių viršininkų. Ta pilkšva, parudavusiuose, kiek virpančiuose pirštuose laikomos cigaretės dūmų srovelė, tas meistriškas pelenų nupurtymas, nesveikai blyškus, paburkęs veidas jam jau buvo kažkur matytas, tas intymus, kiek dramatiškas balsas, tariantis tyliai, ne, ne tariantis, o be žodžių kviečiantis į bendrą krūvą, į sąmokslą (“Bet supraskite — mes irgi žmonės... taigi...”), irgi kažkur girdėtas, ir nepaprastai tylus smilkstančios cigaretės prisilietimas prie peleninės — matytas taip pat. Stojo tyla. Įėjo direktorius, ir pirmi jo žodžiai buvo:

— Kaip, jūs dar nė kavos neužkaitėt?

Kai, išgėrę po puodelį kavos, ėjo į direktoriaus kabinetą, direktorius, rodės, vos tvardėsi nepaėmęs jo už parankės ir neprašnekęs intymiu balsu, kuris leistų pratęsti gana maloniai prasidėjusį pokalbį (seife buvo ir butelis “Napoleono”, kuris taip gundomai sukliuksėtų šiltoje spalio saulėje, ir skardinėlė juodųjų ikrų...).

— Ką čia dabar apie pakaruoklius, geriau... Taip sakant... — rausėsi po seifus, vis grįždamas prie to, kur buvo “Napoleonas”, vis paliesdamas, sutrinksėdamas (“Et, čiortas”), tačiau ištraukti ir parodyti nesiryžo. — Va, — pratarė pagaliau, įsitaisė fotely ir, plaikstydamas bylą, prašneko šaltai, praktiškai: — Tėvai girtuokliai, mokėsi internatinėje mokykloje, iš aukštosios pašalinta — dirstelėkit. O žinot ką, tarp mūsų, vyrų, kalbant, — pasislinko artėliau, — ji buvo nesveikai seksuali, aš noriu pasakyti — per daug seksuali. — Šnekėdamas jis atsitraukė atatupstas. — Tai genetinis, na, žinote...

Juozas staiga prisiminė, jog kažkas matė, kaip ji per paskutinį susirinkimą braižė penkiakampes žvaigždutes; buvo atsivedusi tą fotografą pas draugę, šaukė: “Tu gėdijiesi manęs, tu bijai su manim pasirodyti, tu bailys, bailys, dar nesu mačius tokio bailio”. Ji mezgė jam, gamino valgį, jie kartu gyveno kažkokiam pusrūsy. “Baisu, kas ten dėdavosi naktimis”, — sakė virš jų gyvenanti sargė. “Raudona šviesa, geltona, akmenys, akvariumai... — šniaukrojo per suplotą nosį fotografas. — Viską čia įsirengsiu! Kambario vidury iš krūvos akmenų trykš fontanėlis, į jį pakreipsime šviesą, tamsiai raudoną, mėlyną, bus kaip... oho!..”

Jo užrašų knygelėje surašyta: rugsėjo 23-šios naktį viršutinio aukšto gyventoja girdėjo smūgius į metalines rūsio duris, paskui inkštimą, verksmą, kitą naktį vėl — matyt, fotografas jos neįsileido arba visai nemiegojo savo buveinėje. Paryčiui ir bilsmas, ir verksmas nutilo, gyventoja matė, kad prašvitus ji perėjo per betoninę aikštelę, dingo tarpuvartėje — su juodu rankinuku, šviesiu susiglamžiusiu sijonėliu, plona bliuzele be rankovių.

Ji ėjo pro šalnos pakąstus parko gėlynus, laukė, kol sužvilgės rasa, paskui jau laukuose laukė, kol ta rasa nudžius; sausą popietę braidžiojo po dirvonėlius ir miškelius, pasižiūrėdama į tolumoj gaudžiantį miestą, — tą gausmą, drebinantį sunkias mūro sienas, ji visą laiką jautė savy, — žvilgčiodama į tolumoje akinamai žvilgančią asfalto juostą, prisiskynė gėlių — dygliuotų, laukinių, jau nužydėjusių, apkritusių spalio pūkais.

Jam išeinant iš direktoriaus kabineto, kažkoks apyjaunis vyriškis pravėrė duris ir, baikščiai apsižvalgęs, pakvietė:

— Užeikite, aš jums turiu kai ką pasakyti. — Jo veidas buvo išblyškęs, lūpos plonos. — Jie visi, — vėl apsižvalgė, — direktorius irgi, susitarė, kad tik kas neiškiltų... — Tačiau staiga virstelėjo durys, kyštelėjo direktoriaus galva. — Na, matote... — pasakė staiga išsiplėtusios vyriškio akys.

— Aš kaip tik jūsų ieškojau, — tarė lediniu balsu direktorius, — užeikite. O su jumis, manau, mes kalbą jau baigėme, — ir nužvelgė jį iš aukšto.

Ar seniai čia jis nebijodavo šitokių žvilgsnių — geri tada buvo jo popieriai, o dabar, dabar kas jis? Iš kur? Kaip jis apgins šią merginą, kuo ją pateisins, kai visas sveikas, darnus kolektyvas ir profsąjunga — tai direktoriaus žodžiai — stovi prieš ją kaip siena? Ir kokia išvada? Ką gi ant šito akmens, šioje sprogusioje sieloje įrašysi? Išsigimėlė? Ligonė? (“Ji buvo guvi ir draugiška”, — rašė jos draugės, betgi tai šauksmas tyruose.) Jie dori žmonės, gyvena, grobia, meluoja, net mirusiai jai nerado nė vieno gero žodžio, tik teisino save (“Ji teršė gerą kolektyvo vardą”), bet argi juos aplenks ši taurė? Ko jie verti? Atvažiavai parašyti apybraižos, o dabar negi kariausi prieš visus? Iškaleno spausdinimo mašinėle žodžius... kad mes skubame apsidrausti... gaminamės klišes, greitosiomis periminėdami jas vieni iš kitų, paleidžiame į apyvartą... tos klišės, charakteristikos mums svarbiau už viską — gyvo žmogaus nebematome, jo širdies, o tas žmogus daro visa, kad jas nublokštų, tačiau jos grimzta į jo sielą, ten tirpsta, rūdija, virsta prakeikimu. Klausiame: kodėl kaliniai taip dažnai grįžta į kalėjimus, kodėl taip ir neatsitiesia apšmeižtieji... Klišės, pagal jas paruoštos administravimo priemonės varžo juos. Kartą suklupus, sunku išsitiesti. (“Geri žmonės ištiesė ranką, padėjo...”, Tai tik sentimentai, ne tiek jau daug tokių, kuriuos gera ranka būtų pakėlusi.)

Žinot, prieš ką aš visuomet protestavau? Prieš tuos, kurie tariasi žiną, ko tu vertas, ką tu gali pasiekti, ką sugebi! Pirmiausia buvo tėvai, mokytojai — visi, kurie mane globojo, auklėjo, rašė charakteristikas. Dabar matau, kad visas mano gyvenimas buvo vien įnirtingos pastangos — paneigti jų prognozes, išnirti ne ten, kur jie laukė, nueiti toliau, nei kuris iš jų tikėjo. Aš jiems visada sakydavau: ne. Aš įrodžiau. Įrodžiau? Kokie niekai. Argi galima jiems įrodyti? Tapčiau aš genijum, žymiu mokslininku ar valstybės veikėju, jie vis vien “neregėtų” arba mieliau nužudytų negu prisipažintų, kad klydo, kad visos jų prognozės niekam tikusios, vadinasi — ir jie paprasčiausi kvailiai.

Visa, ką jis darė, ko siekė, galima vienu žodžiu užbraukti, beviltiškiausiai nupiginti, kaip jie nupigino tos mergaitės gyvenimą, meilę. Tada jis to nesuprato, nebuvo su panašiais dalykais susidūręs, nepatyrė širdim — kaip lengva, o kartais patogu, naudinga padaryti, kad žmogaus kaip nebūta: kreipkitės į žmoną, su kuria jis išsiskyrė, kreipkitės į įstaigą, kur jis susipyko su viršininku, kreipkitės pas nedraugus, ir tai, kas buvo balta, taps juoda, ko ieškosite, tą ir rasite, ir visa bus taip, kaip jūs norite, tik va... ir vėl prieš jį stojosi siena, ir vėl jis norėjo kažkam prieštarauti, plūstis, gal net grūmoti. Bet kas gi tas kažkas, kokios tos anoniminės galios, argi galima iš vieno kito fakto išvesti apibendrintą lyg ir rasti išvadą, vienintelę priežastį, kuri kaip nuožmi jėga visa tavy sukausto, įsako veikti, reikalauja, nes tu žinai: jeigu to nebūtų, jeigu ne tai, visa (argi visa?) būtų kitaip, todėl apie tai tereikia kalbėti, piktintis. Bet argi ne taip mes darome visi?

Jis sėdėjo prie spausdinimo mašinėlės, raidžių klavišėliai šokinėjo patys, jis rašė pavėluotą laišką, jis rašė sau, klausė, kuo iki šiol gyveno, kokia šviesa jame plazdėjo, kas jam buvo dieviška, nenulemta molekulinių medžiagų apykaitos, atomų grandžių, fiziologinių, tarnybinių poreikių, išorinių sąlygų, ar buvo jame kas kaip asmenybės centras, kaip laisvas apsisprendimas, gera valia, dieviška kibirkštis, širdies polėkis, kažkas švento, besąlygiško, kažkas belaikio — kaip dvelktelėjimas, kaip išmintis, kažkas, ko niekas, joks poelgis negali nustelbti, ir nėra kapo, prie kurio didelė širdis nepravirktų ir iš kurio nežiojėtų svetimo gyvenimo praraja. O mes...

Nuėjęs į darbą, ant stalo rado krūvą laiškų, ilgai juos vartė. O šitą laiškelį jam pakišo tarsi kieno paslaugi ranka, žinanti, ko jam dabar reikia, kuo jis gyvena, ir jis siurbte įsisiurbė akimis.

“Visi su šarvais, visi su kaukėmis, — šaukė iš šito laiškelio, — stropiai priderintomis, prisimatuotomis. Maskaradas. Kartais aš juos visus tarsi permatau — kuo jie gyvena, ko nori, ir taip tuščia, pilka, grasu visa tampa”.

Paėmė dar vieną, skaitė kitą...

Jau namuose žmona, perskaičiusi vieną panašų laišką, paniekinamai patempė lūpas...

— Fi, tokį laišką ir aš tau galėčiau parašyti.

Kilo noras kalbėtis su tais visais žmonėmis, žiūrėti į akis vakaro prieblandoj, teškant už lango lietui — tokie jie visi patrauklūs buvo iš laiškų.

O čia jo atsakymas. Apsirengęs pilku chalatu, su pypke dantyse, vaikščiojo po kambarį, dirsčiojo į laukus (diena buvo saulėta, ir tas šviesumas skaidrino jo mintis, teikė joms savos energijos), diktavo žmonai, kuri spausdino mašinėle.

— Meilė... Vieniems šis žodis asocijuojasi su saule, šilta, gaivinančia, kiti, jį išgirdę, regi kūdikį ant motinos rankų... Daugumai tai geras, gobiantis, saugantis žodis, beje, ne vien žodis, mes jį vartojame pernelyg dažnai, jis mums tampa sąlyginiu refleksu, žadinančiu įprastines asociacijas. Samprotavimus apie meilę vieni linkę pradėti su patosu, pakylėtai, kiti su kartėliu, kiti egzaltuotais šūktelėjimais. Netikslinga ir nedėkinga tema. Jau vien šiame žodyje kiek susitelkę jausmų, sarkazmo; vienas paskubės pasakyti, kad meile jis netikįs, kad jos nėr, kitas karštai užginčys: tai šviesa, gyvastingas lietus, joje visa tarpsta, klesti, ji mums būtina kaip vanduo, kaip oras. Ką reiškia laukti meilės, ką reiškia svajoti apie ją, tikėti ja, saugoti? Pati šio jausmo esmė subjektyvi, jos negalima apibūdinti visuotinėmis sąvokomis, tai jausmas, vengiantis viešumos; tai ne prabangos dalykas (noriu — myliu, noriu — ne), tai pareiga... (Bet štai ir aš puolu į imperatyvinį toną. Tačiau tokio tono reikalauja išgeltę, ant mano stalo paskleisti laiškai, aimanos nuskriaustų, apgautų, suvedžiotų, ieškančių, nerandančių.)

Čia jis nutilo, vaikščiojo po kabinetą palenkęs galvą.

— Tu kaip turkų paša, — nužvelgė jį žmona. Jam skaudėjo galvą, ją buvo apsirišęs drėgnu rankšluosčiu. — Koks tu juokingas su šiais drabužiais, — pridūrė ji.

Tik dabar suprato: juokinga buvo, kad jis, pusamžis, pilnėjantis vyriškis, bando samprotauti apie meilę, nori pasakyti kažkokią bendrą didelę tiesą, ir dar taip, kad visi — ir egzaltuotos mergaičiukės jį suprastų, ir senatvė. Kokia praraja žmones skiria, pagalvojo dabar, kas mums taip svarbu jaunystėje, pusamžiams jau nė nebesuprantama, paika. O ką jaučia sukriošusi senučiukė, ja nebūdamas, nesuprasi. Kiekvienas savam kiaute, — parašė į dienoraštį, — kalbėti ir spręsti tegalime apie tai, ką esame patyrę, išbandę. Bet kaip mes norime spręsti apie viską! Ir, žinoma, išsišokame, kalbame apie šį bei tą visiems, ir žinoma — dėl to tiek nesusipratimų, erzėjimo, ginčų. Kitados aš norėjau kalbėti visiems, siūliau bendrus receptus, išvadas, kažkuo piktinausi, teigiau, neigiau karštai, kategoriškai, ir nuo savęs, ir nuo kitų slėpdamas kažką asmeniška, sau to nė neprisipažindamas, gyniau abstrakčią visuotinę tiesą, bet joje buvo kažkas intymaus, kas lietė tik mane, ir to aš negalėjau nejausti, todėl mano įrodinėjimai būdavo pernelyg patetiški, sausi, praktiški. Aš buvau kaip aktorius, persirenginėjantis įvairiais kostiumais. Štai ir tada, prieš diktuodamas tą laišką, nusiskutau, išsipurškiau brangiu odekolonu, įsisupau į minkštą chalatą — iš tikrųjų turkų sultonas, trumpam išėjęs iš savo haremo. Ir toks norėjau pasamprotauti apie meilę, o kadangi nesąmoningai iš anksto jaučiau, kad nieko iš tokios užmačios neišeis, apsimuturiavau galvą drėgnu rankšluosčiu — tariamas skausmas buvo nesąmoningas pasiteisinimas, kad taip nevykusiai samprotauju apie tai, apie ką man iš viso neįmanoma samprotauti. Aš buvau kaip aktorius, trumpam įsijaučiantis į įvairius vaidmenis, jie visi kariavo tarpusavy, klykė visi iš karto, nes nė vienas iš jų nebuvo tikras, negalėjo savęs išsakyti, sustingti po viena kokia — ar skepticizmo, ar švento tikėjimo kauke... Ir kaip man tapdavo koktu dėl to patetiško, svetimo subjekto, trumpam apsigyvenusio many, pavertusio mane dar niekingesniu vien todėl, kad aš taip norėdavau atrodyti didingas, tragiškas, imponuojantis, tiek daug žinantis ir patyręs.

Tai, ką jie vadina meile, rašė toliau, yra lyg pamestinukas, kažkas, kam galima keršyti, iš ko galima šaipytis, ką galima išduoti, paminti, komentuoti viešai, tai tarsi koks varganas pasiklydęs pakeleivis, galintis sukompromituoti, jo reikia gėdytis, jis stoviniuoja prie vartų, nedrąsiai klebena duris, nesiderina prie šiuolaikinių baldų, prie tokių mūsų amžiaus tempų, atradimų. Tai paženklinta kažkokio luošumo, nuovargio, nedrąsos; sunykusi, vargana, liguista pamestinukė — štai mūsų meilė! Reikšminga, tikra, didu yra tai, kas mus užvaldo fatališkai, ateina nekviestas, — tai jėga, aistra, kuri mumyse įsikūnija, pratrūksta, kuriai mes daugeliu atžvilgių tesame tik indas, priemonė, įrankis, ir beveik niekad mes negalime būti didūs, reikšmingi patys savaime, savo vardais, o tik tuo, kas mumyse įsikūnija, kas reiškia savo galias per mus. Tik tai mus iškelia arba sunaikina. Čia mūsų didingumas, menkumas, tragedija, bet keista — to nebejaučiame, štai kodėl ta mergaitė Beneta... O visa, ką darome laisva valia, kruopščiai rinkdamiesi, per dideles pastangas... Tas direktorius... betgi tai ne žmogus, o paskutinis pigmėjas, pigmėjų pigmėjas...

[3]

Redakcijos vyrukai smagiai žaidė šachmatais. — Svoločius. Pakliuvai! — šūkaliojo čia priklydęs prozininkas Laputis, lieso pailgo veido retais plaukais vyrukas. — Nė velnio jis neserga. Kur jis dabar bėgs? Į Palestiną? Ir ten bokštas jį saugo, ir ten, o čia... liat, saugok, na šito jis nepaims, cham... cham... cham, va šitaip, kad paskui nerėktum: “Kur eini?” Nori, — atsigręžė į vieną, kuris tuo metu prikliukino sauso vyno stiklinę, — aš tau papasakosiu, kaip jo pėstininkai maištą pakėlė, — mostelėjo į Juozą, kuris, jau gerokai įkaitęs, sėdėjo už staliuko ir įtemptai žiūrėjo į lentą, įrėmęs abiejų rankų delnus į pasmakrę, krutindamas kelius. — Klausyk. “Nė velnio, — pratarė vienas jo pėstininkas, — aš čia neisiu... — Ir užlindo už kito pėstininko nugaros. — Aš noriu būti karalius”, — sucypė. “Sėsk!” — sutrepsėjo arklys. “Ne, aš stovėsiu! Aš nenoriu beprasmiškai žūti, nenoriu būti paaukotas”. — “Ar tau ne vis tiek”, — geraširdiškai nusišypsojo putlus storulis jo kaimynas, įsitaisęs saugioj pozicijoj. “Ne vis tiek! — subliuvo maištaujantis. — Dabar aš, paskui tu. Arkliai tegu eina, o šitie tegu saugo linijas. Toks žaidėjas mus visus sužlugdys”. — “Eik, eik”, — spyrė maištininką kiti pėstininkai. “Ne! Aš noriu tapt karalium!” — spiegė šis. “Draugai, atkreipkite dėmesį! — pratarė žemas bosas, tai būta bokšto, — jis nori tapti karalium...”

— Švancas esi, — pasakė Juozas, vis taip pat tebežiūrėdamas į lentą, nors padėtis nebuvo kritiška: jis norėjo vienu smūgiu, vienu nelauktu išpuoliu, neatremiamu, grėsmingu, sutriuškinti Laputį.

“Tu toks apšiuręs, — šaipėsi bosas, — tu geriau pažiūrėk į save. Tu nė savo valios neturi. Nė menkiausios, kur nori, tave stumdo, tu visiškai esi bevertis, nes esi už kito nugaros užlindęs”. — “O jūs turite?!” — spiegė pėstininkas, į kurį vis pikčiau šnairavo arklys. “Ar jūs savo valią turite? — pratarė rikis. — Mūsų taip lengvai nekiša į ugnį”. — “Dar šnekės! — ėmė šaukti kitas pėstininkas. — Jūs visada už mūsų. Mes pirmieji! Kelią praskinam. Sukuriam dėkingą poziciją!” — “O man jokių kelių praskinti nereikia!.. — suriaumojo arklys. — Aš peršoku, kur noriu, ten ir einu!” — “Tu? — įsikišo į ginčą maištaujantis. — Tu tik šitaip gali vaikščioti, taip ir taip, ir tik tada, jeigu mes užleidžiame vietą. Jis mat pasigirs!”

— Tai va, — tarė Laputis, — moralų čia gali būti visokių, o vienas iš jų toks, kaip sakė Kafka, patyrinėjęs vieno karikatūristo paveikslą: visos jo figūros sukaustytos, visos yra priklausomos, ir ta priklausomybė eina taip: iš viršaus kampu, iš apačios į viršų, į šoną, tiesiai, kreivai, iš vidaus, iš išorės, o trumpai šnekant — nė viena jo figūra pati eiti negali, ji tiktai atlieka rolę! — pakėlė aukštyn pirštą. — Va taip. Visos jos gyvos svetima valia. Si-tu-a-ci-ja! — skandavo Laputis. — Jos vertę apsprendžia situacija! O jeigu visi pėstininkai užsimanys karalienėmis būti, joks žaidimas neįmanomas. Reikia rinktis. Reikia aukoti. Ir šį. Ir tą. Ir aną. Žiauriai, nedvejojant. Žiūrint, kur kokia nauda. Koks kurios figūros naudingumo koeficientas, ne bet koks, o situacijoj! Priklausomai nuo sąlygų! Svarbiausia — sąlygos! Kiekvienos figūros vertę apsprendžia sąlygos! Jeigu jokių sąlygų nebus... Jeigu kiekvienas pėstininkas užsimanys, jeigu jiems duosi valią... Betgi jos gyvos svetima valia. Tu joms kaip dievas. Ką nori, tą ir darai. Tokios žaidimo sąlygos. Tam tavo pėstininkai sutverti. Ir čia viena svarbu, kad atsilaikytų karalius, kad triumfuotų baltieji arba juodieji, priklausomai nuo to, kokiais žaidi. Žodžiu — finalinis efektas. Pergalė. Lygiosios čia trunka tik akimirką, supranti? Abi pusės siekia viršaus. Vis viena! Jeigu kiekvienam pėstininkui duosi valią...

— Tačiau, — užbaigė jo tiradą Juozas, — kiekvienas pėstininkas turi būti persmelktas tikėjimo, kad jis eina, žūsta pats, savo valia, kitaip tu, jis, tramdytų jį, tu, jis, viešpatie, esi tironas, ir tavo bokštas išdidžiai nežvilgės, apleistas, vienišas, griūvantis buvusio mūšio lauke... Jie turi šiek tiek egzistuoti patys, bet ar tai įmanoma? Pėstininkas liks pėstininku, arklys — arkliu, turas — turu, pavidalą jiems suteikia kiti, o tu jiems suteiki vertę, sąlyginę, reliatyvinę, tik jie niekaip to suprasti negali, jie sako aš... jie... Manau, dabar jums aišku, ką pasakys jo figūros, išgirdusios tokius žodžius, juk jos klausėsi atidžiai, ar ne? Oi, kaip jos klausėsi! O ką mes pasakėm? Nieko. O gal? Šit ir vėl jos suklūsta... Su jomis — ir jūs. Ech, broliai! Kas yra ir kodėl taip yra. Dėl tokių niekų suklusti? Kelti aliarmą! Visais varpais, visais telefonais skambinti. Ir dėl kokio vieno pėstininkėlio... Galvoti: ką gi mes pasakėme. Nieko. Ne, pasakėme. Ir šitaip be galo. Kas gi yra? Kodėl taip yra?! Ir ką gi mes matome po šitokių pašnekėjimų?

“Ateikite! Aš čia!” — išdidžiai šūkalioja vienas jo pėstininkas, dengdamasis skydu, keldamas kardą tuščioj šachmatų lentos laukymėj, nebežinodamas, kaip atsitiko, kad nieko, nė vienos figūros, nė karaliaus nebeliko, ir žvalgosi nustebęs — nuo ko gi jis dengėsi skydu, kam jį laikė rankoje, kodėl jo kardas pakeltas?..

... Bet kas nusileis į senamiesčio pusrūsius, į apgriuvusius kiemus, kur auga kreivi medžiai, kur prie aptrupėjusių sienų glaustosi pliki vaikai, kas mes žvilgsnį į raudona apiplyšusia suknute mergaitę, kuri, susigrūdusi į burną pirštą, stovi po nuskurusiu medžiu? Visa čia pleišėja iš troškulio, apskurusios katės laka grindiniu iš kolonėlės besiliejantį vandenį, geibsta alsumoj. Raumeninga ranka ištatuiruotu inkaru, plati krūtinė, girtos tūžmasties kupinos akys; liguista savigrauža ir isteriški šūkčiojimai. Rytais čia saulė tokia maža, o vakarais kaip opa atsiveria ir kraujuoja nebeatpažįstamo miesto grindiniu. Apimtas begalinio koktumo, aš bėgau iš ten — nuo murzino vaikiščio, springstančio rieke arbūzo, nuo jo alkanų akių, nuo senės, gliaudančios prie lango pupas, nuo žiauksinčios vandens kolonėlės liūto galva, nuo sunkaus metalinio žiedo ir baigiančių surūdyti grandinių, nuo balta apykakle inspektoriaus, surašinėjančio aktą, nuo nusikaltimo padargų, kuriuos apžiūrinėja išmoningi inspektoriai — ir siuvamoji, ir antpirštis, ir adata, ir butaforinė antis, ir akiniai, ir tabletės ant naktinio staliuko, ir stiklinė drungno vandens, ir perukas, ir žiedas, ir suknelė, ir lūpų dažai — visa čia man buvo kaip prakeikimas; aš bėgau iš ten kiek įkabindamas ir vėlei sugrįždavau, ir vėlei žiūrėdavau į girtas akis, į išpurtusį veidą, tyliai teiravausi, kentėjau ir laukiau — tai buvo jos motina išvarvėjusiom mopso akim, motina tos, kuri išplazdeno iš čia kaip drugelis, o atšliaužė kaip kokti kirmėlė. Ir tada aš ėmiau jų nekęsti, bet ir dabar ji tebežvelgia į mane seno mopso akim; tai ne žmonės, tariau. Man jau užteks. Aš nieko apie juos nebenoriu žinoti, nors kas dieną praeinu ir praeinu pro juos, iš visų kerčių jie nulydi aitriais padūmavusiais žvilgsniais. Tad kas gi prieis prie apšepusio, išblukusia kareivio uniforma žmogaus, taisančio skersgatvyje batus; kas pašnekės su plačiakauliu kontūzyta galva lakūnu, kuriam kitados buvo pavedamos ypatingos užduotys, kuris vis prisimena aukštų karininkų pavardes? Kokį jis suvaidino vaidmenį? Ar blogas jis žmogus, ar geras? Kada jis buvo vienišas, kada saugus ir ar iš viso tas žmogus kada nors jautėsi saugus, ar padarė jis ką nors, už ką nusipelnė tikros pagarbos? Gal tai koks niekšas? Nelemtai susiklosčiusių aplinkybių auka, kai nebuvo iš ko pasirenka? Gal norėjo jis kam padėti, bet negalėjo? Visas jo gyvenimas — karas, apmokymai, pabėgimai, šūviai ir smūgiai. Jis didžiuojasi, kad buvo gerai apmokytas, kad puikios orientacijos, kad... Jo rankovės atraitotos, žema kakta, žvelgia jis į visus iš padilbų ir nepatikliai, sėdi prie atviro lango, alsus vėjas judina baltas užuolaidas, jis gurkšnoja vyną, jo namuose visada pilna priklydėlių; dėbčiodamas iš padilbų, jis pasakoja karo metų istorijas, — karas jam niekada nesibaigs, — o kartais kažko tyliai teiraujasi arba keiksnoja ir spjaudosi, arba giriasi, kad bet kokį vyrą galėtų patiesti, nors jam jau šešiasdešimt. Šit jis sėdi parėmęs kaktą ranka, liepia tam išeiti, o anam pasilikti. Ir jis, ir kiti į jį panašūs buvo pirmieji mano mokytojai ir patarėjai — niekam daugiau aš čia nebuvau galvoj, niekas daugiau neklausė, kaip man sekasi. Štai kodėl čia nuolatos sugrįžtu — aš noriu susigaudyti jų likimo vingiuose. Bet ką aš apie jį žinau? Gal žmonės, kuriuos jis keikia, niekuo dėti ir dėl visko kaltas jis pats? Jis šneka puse lūpų, užuominomis, jis tramdo įtūžį. Ir vis dėlto... vis dėlto manęs niekad neapleidžia jausmas, kad jo gyvenime kažkas nuslėpta, sufalsifikuota ir kad jis niekad nebuvo jo šeimininku — ar ne todėl jo žvilgsnis visuomet toks... tūžmingas, nustėręs? Aš tavo draugas, uždedu jam ant peties ranką, aš galiu tave ir išteisinti, ir iškelti, tikėk manimi... Bet jis atgręžia į mane pakraujavusias akis, nužvelgia nuo galvos iki kojų: “Tu!” — karčiai šypteli. — “Taip, aš.” — “Tu?! — stebisi šis žmogus. — Kas gi tu esi? Man rodos, kad tau pačiam reikia pagalbos”. — “Mano tėvas perėjo karo kelius, ir jį galėjau suprasti. Jūs abudu kažkuo panašūs”. — “Ne, — purto jis galva, — ne, niekas smulkučių skeveldrėlių neišrankios iš šito kūno, o iš sielos — juo labiau. Man skauda pusiaujį, aš nepavelku kojų, o jie pila ir pila iš automatų, stati, virš apkasų, pasišviesdami prožektoriais, ir lyja, bet nebeatskirsi, kur lietaus lašai, kur švino, ir jau atlekia šunys, o prieky spygliuota viela, nuo aukšto medinio bokšto atgręžtas didysis prožektorius, viešpatie, kur aš dėsiuos... Ne, nuo šito manęs niekas neišgelbės; nuo bejėgio kūkčiojimo šlapioj žolėj, nuo aitraus žemės tvaiko, nuo žliugsinčio kraujo batuose, nuo šito mirksnio, kai jau buvau nei gyvas, nei miręs, ne, niekas neatplėš nuo to žemės kimso, ant kurio sukniubau, — ir tapo šviesu kaip dieną, ir staiga supratau: didžiuoju prožektoriumi pagavo, prie žemės motinos prisiglaudžiau, su kimsu suaugau, o jie ėjo šnekučiuodamiesi, automatus atkišę, vedini šunimis, priėjo, apvertė, spyrė — nebegyvas; o vilkšunis stovėjo apžergęs, lekavo karščiu į veidą, ir tada supratau: tas pat — ar jie, ar šunys, pašokau, stvėriau iš arčiausia stovinčio automatą, ir kaip sykis bokšto prožektorius staiga užgeso...”

Jis girtas, ir kiti, jaunesni lengvabūdžiai, tapšnoja jam per petį: tėvuk, ar dar gersi? Jie geriau jį pažįsta, ir jiems jis ne paslaptis, bet ne, negali jo palikti, tu girdi, kaip jis rauda, sukniubęs ant kimso.

— Tokius reikia imti už pakarpos, — šis jaunas vyriškis languotu švarku visuomet žino; kur atsidūrė, kur kaip reikia elgtis. Jo supratimas grubus, pabrėžtinai vartotojiškas ir praktiškas, ir tokį savo supratimą jis kompensuoja pamaiviškumu. Tai pilkas, apšiuręs naktinis paukštelis, tačiau koks jo išorinis puošnumas! Tokių, saldžiai lipšnių, žiaurių, klastingų ir ciniškų, prisižiūrėjai pakankamai, bet kas gi, beje, jų nematė, nepasitraukė, pasidygėję išoriškai marga jų klounada? Gyvenimas jiems — cirkas, gyvenimas jiems — siauras estrados plotelis, kur galima čaižiai klykauti ir maivytis, arba oficiantų kampelis, kur visas malonumas patarnauti, lankstytis, būti nepriekaištingai mandagiam ir su panašiais į tave paniekinamai kuždėtis apie tuos, kuriuos aptarnauji. Jis visus niekina ir kaip visi netikėliai yra be galo įtarus ir piktas. Senyvas, karų sumaitotas žmogus jam paprasčiausias nevykėlis, beje, argi jis kada nors patikės, kad buvo karai?

Jis žino, ką galima apspjaudyti, su kuo reikia elgtis pagarbiai, kokių kalbų klausyti, kokių ne, o svarbiausia — kas jam reikalinga.

Pažiūrėk į tą moterį: jis vadina ją šliundra, o ji tiesia į jį maldaujančias rankas, pažiūrėk — dar kelios negali nuo jo atplėšti akių, stebi jo menkiausią krustelėjimą, ir jis stengiasi imponuoti, būti efektingas. Argi jos nežino, kad tai paprasčiausias niekšas, o myli jį ir įsitikinusios, kad galima jį pakeisti; net tada, kai jis pastumia krintantį, net tada, kai spjauna į verkiantį. Tie žmonės jam reikalingi tik kaip priemonė, kaip kokie tarpininkai. Tik rieji jo namai — brangūs viešbučiai, naktiniai barai, ir nė vieno iš šių atstumtųjų jis neatsives į savo būstą, apstatytą užsienietiškais baldais, pilną antikvarinių retenybių. Tai sukčius, ir jeigu jį išvilks į viešumą, jam nebus gailesčio — kad ir kiek jis turėtų įtakingų draugų. Jis tai žino. Atsargus. Viskam pasiruošęs, iš anksto yra numatęs tokią galimybę, į ją atsižvelgdamas, renkasi draugus, jis mokės išsipainioti. Vis dėlto — o jeigu... Tokios galimybės jis neatmeta, ir jo pėdomis visada seka slapta baimė. Plėšrus grobuonis. Tačiau argi ne smulkūs grobuoniai yra jo aukos? Ar jos kartais nenori būti suėstos, sutryptos, ar jos nenori klykti, draskyti nuo krūtinės drabužius, argi tai ne mirksnio vergai?..

Ko tu čia vis dar stypsai? Jau pats laikas — išeiki iš čia...

Tu eidavai su šitais žmonėmis į naktinius barus, biliardines. Tada dar galvojai: visi žmonės, ir visi savaip įdomūs. Ketinai parašyti rimtą dalyką ir kolekcionavai tipus. Jau ir pavadinimą turėjai — “Naktinės kaukės”. Kartą, grįždamas tuščiomis gatvėmis, tu patekai į tikrą kažkokių drugių ar vabzdžių pūgą — tirštais debesimis Jie sūkuriavo aplink žibintus. Taksi ir troleibusų vairuotojai sustodavo, nebeįžiūrėdami kelio. Pilkšvas šnarantis purumas šiugždėjo po ratais ir kojomis — tiek jų buvo. Prikritę. Rytą, eidamas į darbą, matei, kaip juos šlavė į krūvą, plukdė vandeniu į kanalizacijų angas — iš kur jų tiek atsirado? Ar ne jie tą vasarą išmarino, aptraukė plėvele paupių pievas, kuriose taip skardžiai plakdavo lakštingalos, tekant šiltam pavasariniam mėnuliui? Savo gimtinėje, Šventosios slėniuose, matei tuos ievynus — pamėkliškai baugus, tarsi iš blogo sapno, negyvi, izoliuoti tų vabzdžių nuo vešinčios aplinkumos, jie styrojo žalumos plotuose nebylūs, letargiški, grėslūs. Aitrioje tų medžių žievėje jūs pjaustydavote kitados mergaičių vardus. Buvo laikas ievynams žydėti, bet jie neturėjo kvapo ir lapų. Pilki paukšteliai — lakštingalos blaškėsi po tuos plotus, jų trelės skausmingai tildavo vos prasidėjusios. Užtat ten triūsė vorai, dūzgė muselės, polietileno plėvelėse kekėmis kabojo šie vabzdžiai, saugūs, pikti, grėslūs, ir tau kilo mintis savo būsimą knygą pavadinti “Mirusios ievos”, arba “Naktiniai drugiai”... Ir persekiojo tave mintis, kad meilė gimsta sumaitota ir išniekinta, ir niekas jos neregi skaisčios. Ji prasikala iš purvo kaip gėlė. Tada tu turėjai mergaitę, kuri neįstengdavo atplėšti akių nuo oficianto, masažuotojo, o už jos kikeno smailiabarzdis satyras, mėgstąs žaisti auksine grandinėle, visada mandagus ir paslaugus, o iš tikrųjų kupinas sarkazmo, ironiškas, nes tu sakydavai jai moralus, įrodinėjai, kad meilė — šventas jausmas, jos negalima esą išsižadėti, paminti. Ji linkčiojo galvą, bet akimis sekiojo oficiantą. Tu ją “gelbėjai”, tu ją norėjai apsaugoti — kas galėjo būti gėdingiau, — ir ji tau atsilygindavo egzaltuotu dėkingumu: taip, ji visa suprantanti, tu labai geras, tu nuostabus, o tebegalvojo apie jį, tik jį teregėdama, bijojo savęs. Ji atsiduodavo jam, jis buvo nesuvoktas jos pačios poreikis vergauti, žavėtis, gimdyti. Ji šliaužė, maldavo, tiesė rankas ir klykė.

Tu rašei tuos aitraus kartėlio kupinus žodžius, žodžius, kokių dabar nebeparašytum, rašei naktinių žibintų šviesoj, pro tų drugelių šlamėjimą ir pūgą, rašei aitrioje, skaudžioje mėnesienoje, sėdėdamas ant marmurinio postamento didingo paminklo papėdėj, rašei susigūžęs, vidurvasarį krečiamas šalčio, kentėdamas ir inkšdamas, rašei — tada tu norėjai būti išmintingas — pasižiūrėdamas į tuos drugelius, besispiečiančius aplink žibintą, į poreles, praeinančias tuščia aikšte, į juodus langus aukštame mūre anapus gatvės, į švelnius ir purius debesis, bėgančius pro rausvą ir šaltą mėnulį; pažiūrėdamas į debesis, už kurių plytėjo šalta dangaus plynuma, rašei be garso kūkčiodamas, rašei, kad... ir žmogus, ir tikroji moteris gimsta iš geismo ir kančios; tu negalėjai netikėti skausmu, kuris degino, gniaužė kvapą. Tu klausei, kodėl ji save taip nupigina. Bet argi tai svarbu drugeliui, sakė ji, kurį taip masina liepsna (ir tu ėmei neapkęsti drugelių); bet argi tie puošnūs sparneliai svarbu lervai? — tęsei mintyse, ji rutuliojasi, sprogdinama neregimos galios iš vidaus, ji keičia pavidalą, sproginėja, nudžiūsta, — miršta tai, kas nebereikalinga, atgyveno, nusinešiojo, ji vis išauga ir išauga iš savo rūbų, iš savęs, ji vis plėtojasi, kol atlieka gamtos užduotį, išsemia, išeikvoja, kas jai buvo duota, kas buvo užkoduota prigimtyje, nors kartais ir nespėja. Tu matei tik nykimą bei kaitą, ir tokios mintys prislopindavo tavo kančią; tu jautei, kaip ji tavyje priešgyniauja, kokia ji godi, nepasotinama, kaip ryja gyvybingiausias tavo esybės ląsteles, ir jos kalkėja, miršta; kartais tu regėdavai išdegusios žemės plotus, nusėtus storais pelenų klodais. Kančia — tai ugnis, kuždėjai ir norėjai, kad ši patirtis persmelktų visus tavo pagalvojimus, kaip niekad tada norėjai būti savim, kalbėti apie tai, ką supratai ir patyrei.

Aistra, rašei, akla. Drugelis tau tapo būties laikinumo simboliu.

Ji tik ėmė, jai svarbu buvo kuo daugiau paimti. Ji koketavo, žaidė, apsimetinėjo. Bejausmis fiziologinis padaras, rašei tu. Prieraišumas jai būtų kliudęs. Imti! — šaukė jos kūnas. Ji buvo stamantri, tvirta ir begėdiška. (“Ko tu delsi? — pratarė. — Nagi”.) Ji visuomet jo laukdavo lovoje. Jau kiek apvytusi, nualinta miesto mūruose lekuojančio dienos alsumo, patamsėjusiais vyzdžiais. Jos klubai buvo aptakūs, tvirti, stangrios ir aukštos krūtys; oda prisigėrusi paplūdimio saulės; jos veidą išpildavo smulkūs prakaito lašeliai, išsiplėsdavo šnervės, ji traukdavo savin kaip liūnas, ji, rodės, pasiglemš visą jo būtį, ir jis regėdavo, kaip vanduo nueina ratilais, sušnarindamas nendres; apie ją galvojo meškeriotojai, sėdintys valtelėje ir lūkuriuojantys — bene panirs plūdė, tai ją norėjo ištraukti iš giluminio vandens, iš siaučiančios vandenijos; ne į vieno žvejo valtelę ji ropštėsi — moteris žuvies liemeniu; arba pamatydavo ją ant akmens, plaukus šukuojančią, ir geibūs žuveliokai ant valties dugno jam tapdavo koktūs; irdavosi iš vieno ežero kranto, iš vienos įlankėlės į kitą, budrus, geidžiantis perverti gelmę žvilgsniu, tyliai sėlinantis, švelniai su savo valtele įsliuogiantis į nendrynus. Ir aplinkui stūksojo kalnai, ir ežero pakraštėliuose klykdavo žuvėdros, čaižiai klykdavo jos ir ežero vidury, blaškomos vėjo. Ežeras jam tapdavo moterimi. Iš vandens pakirdo gyvybė, vanduo žadina gyvybinę galią. Ežeras — jos esmė ir kūnas.

Tą vasarą jis dažnai važiuodavo meškerioti į atokų, miškų apsuptą, pelkėtą, aukštais nendrynais apsuptą ežeriuką. Ji irgi ten kartais važiuodavo. Jam patikdavo žiūrėti, kaip ji brenda per akmenukus, ir į jos kojas skaidriame vandenyje; ten buvo žvyro brasta, kieta kaip padas, ten buvo ir granitinis nuolydis, ir molio raudonis, ir glitus padumblavęs šlynas; jam patikdavo žiūrėti, kaip ji šukuojasi plaukus, patiko jos klubai, jos liemens išlinkis... Bangos blykčioja čia prieky, čia iš šono, tekšteli iššokusi žuvelė... (“Ko tu taip...” — prisimerkia nuo saulės, stengdamasi į kietą mazgą susukti plaukus.) Ir iš jo būtybės gelmių pasigirsdavo tyliai, kaip aimana — Stela... Stelos atšešėliai vis dar pleveno ties ja ir kartais joje įsikūnydavo. Stela — štai prie to medinio tiltelio, kur moterys velėja žlugtą. Stela kalbino liesą, žuveliokų tykojantį berniūkštį. Anksčiau jis čia atvažiuodavo su Stela. Stelos pėdsakai, juokas čia dar tebebuvo gyvi. Štai ten krante, aukštoje žolėje prie pilko akmens, jie įsikurdavo... valgydavo sumuštinius (rodos, tebėra žymu, kur jų būta), štai tas molio skardis su svyrančiu nuo jo sunykusiu berželiu įsikirto jo sąmonėn vieną nepaprastai karštą dieną — laikydamas rankoje butelį alaus, jis žiūrėjo, kaip į jį ropščiasi keletas vaikiščių, kaip kabinasi į tą beržiuką, — ar nenukris; nuplaukė ten ir nusistebėjo, koks tas beržiukas apsamanojęs, kerpėtas, susenęs. Tačiau ji norėjo, kad jis būtų nerūpestingas ir linksmas, kad nežiūrėtų į ją taip įdėmiai, kad nežiūrėtų, kaip žvyro krante šnarėdamos išsilieja bangos, ir į vėžiaujančius vaikus kad nežiūrėtų; ji dirsteldavo į jį, sėdintį valtelėje su pakeltais irklais, ir nieko nepasakydavo; išsimuilinusi galvą, panirdavo į vandenį.

“Žinai ką, — pratarė ji kartą, žiūrėdama į jo rankas atraitotomis rankovėmis, — aš noriu, kad tu būtumei mano vyras. — Širdyje jis nusijuokė ir keliais stipriais, galingais yriais pasiekė ežero vidurį, tačiau akyse dar stovėjo sunkūs pilki rieduliniai akmenys, tarp kurių stovėdama ji tai pasakė. — Žmona aš būčiau gera, — puriu rankšluosčiu ji šluostėsi kūną, dabar tai buvo sveika ir tvirta moteris, kuri nei rūkė, nei gėrė, nei... — Aš galėčiau visuomet būti tokia, — įtariai žvilgtelėjo į jį. — Bet kaip nori. — Ir užsirūkė, išleisdama pilką dūmelį į vėstantį pavakario orą; ji jau buvo pasidažiusi lūpas, pasipudravusi ir žvelgė į jį savo įprastiniu žvilgsniu, kiek pašaipiai ir smalsiai. (“Aš nepražūsiu, nebijok”, — pasakė, bet argi Stela jam to nebuvo sakiusi?) Žvelgė taip, kad net jis pats tarsi išvydo save iš šalies — languoti marškiniai, įrudęs, apmaudžiai surauktas veidas, pernelyg šviesūs plaukai; skubiai ėmė irtis į ežero platumą — saulės apleista šios įlankėlės aukštuma, apstota senų medžių, jį slėgė. — Aš tave suprasiu, nebijok, ne tokius supratau”, — pridūrė, ryškiai akcentuodama: ji vėl nusprendė tapti savimi.

Daugiau su ja čionai nebesilankė. (“Tu gali, — pasakė ji, kai jie temstančiais miško takeliais patraukė link plento. — Mano durys visuomet tau bus atviros”.) — “Visuomet?” — nusistebėjo jis. “Taip, visuomet. — Gal kaip tik dėl šių žodžių dabar ją ir prisimena, o gal dėl šitų: — Tu mane atstūmei, ir aš nesiskundžiu, nepykstu, elkis kaip tinkamas, ieškoki, kur tau geriau, taip, aš tau per sena...” — “Bet tu nežinai, kas tave gali ištikti”. — “Aš daug esu patyrusi, tu man ne pirmas...” Jie jau ėjo plentu, ir jis pakėlė ranką priešais atšvilpiančią mašiną.

Ten, aukštoje ir šiltoje kabinoje, ji vis tampė ant kelių savo šviesų drobinį sijonėlį, lygino raukšles ir dirsčiojo čia į jį, čia į augalotą, niūrų vairuotoją, kurio visą dėmesį ryte rijo kelias. Žinoma, ji buvo įsitikinusi, kad to vairuotojo mintyse tik ji — jis tik apsimeta nekreipiąs dėmesio. Nė viena jo sutikta moteris neturėjo tokių dailių kojų... Ir tikrai — išlipusi mieste, ji ėmė pasakoti, kaip vienas vairuotojas, panašus į šitą, sustabdė mašiną ir jai pasiūlė... Pajutusi jo žvilgsnį, ji nudūrė akis. Va, tokios moterys... Su jomis retas kuris užsibūva, bet tas, kuris užsibūva, jas ir keikia, ir muša, ir tyliai inkščia... Ten, tame ežeriūkštyje mirė jo meilė Stelai, tai pačiai Stelai, kuriai per liulančias velėnas kitados jis nešė glėbį vandens lelijų.

[4]

Meilę kaip kiekvieną jausmą valdo tie dėsningumai ir galios, kurios būdingos viskam, kas gyva. Tai ta pati gyvybės apraiška, turinti savo pavidalą, savigynos būdus, savo potenciją, kuri kovoja su kitais ją stabdančiais ir slopinančiais jausmais bei mintimis, kuri nori plėstis, įsiviešpatauti, kad realizuotų save, išsisemtų, įvykdytų savo paskirtį. Su Stela jam nieko doro neišėjo. Jis turėjo kaip išmanydamas gesinti, griauti, slopinti šią meilę, o ji viešpatavo, siautėjo jo sieloje, visa nusiaubdama — tai iš tiesų buvo sielos gaisras.

Vasara nunokino vaisius, bet kurgi tos meilės vaisiai? Jis ir draudė jai, ir pavyduliavo, ir ginė, ir stabdė ją per pusę žodžio. Dabar pasakytų: jeigu mezgasi vaisius, tegu mezgasi. Bent ant tos šakos sunykęs obuoliukas arba karčios uogos. Ir jam visada žavesį bei pavydą žadins tai, kas įstengia įgyti tobulą pavidalą ir formą, kur iš gyvybinės galios tarpsta, liejasi, laša nepriekaištingo pavidalo aukso lašai, kur didžioji rimtis, visiškas išsipildymo tapsmas, didžiausias nepastovumas, noras atsiskleisti, atsiduoti, gimdyti. Šitaip prasikala daigas, sprogsta pumpurai, sprogsta sėklos lukštas ar kevalas. Šitaip prinokstama ir meilei, bet argi kirmino pragraužtas vaisius prinoks? Dažnai aš darau tai, kas visiškai svetima mano prigimčiai (šis pamaiviškas egzistavimas argi man?). Tas žmogus tūno many, laukia, kada galės apreikšti savo teisę, jis nepritaria, jisai smerkia, vėliau ar anksčiau aš turėsiu pripažinti, kad jis teisus, kad pateisintinas, gerbtinas ir kupinas giliausios prasmės toks gyvenimas, kokį gyveno jis.

Jis buvo lėtas, plačiapetis, tvirtais žandikauliais, standžiais ūsais; iš pageltusių nuotraukų jis žvelgia kiek iš padilbų. Vienintelis mano gimtinėje stiprus, vientisas, monolitiškas. Net keista, kaip man suprantamas jo gyvenimas ir visa, ką jis šnekėjo, darė... Aš tarsi buvau jo kaily, mačiau visa, regiu ir dabar; šit jis pasilenkia prie rąsto, čiupinėja medieną, braukia ranka per rieves — toks jausmas, tarsi aš tai daryčiau, tarsi bučiau turėjęs pirkelę pamiškėje, tašęs rąstus, lenkęs lankus; aš žinau, kaip jis šnekėdavo su užklydusiu į jo trobą, — ji stovėjo gūdžioje pamiškėje, šiaurinės pusės langai atgręžti į uolėtas kalvas, kuriomis vingiuoja vieškelis, kalvė papėdėje, plačios pievos, karklais ir berželiais apaugęs ežeriūkštis kemsėtais krantais, švarus kaip akis; ten jo moteriškė ir vaikai eidavo brukniauti, ir jis visuomet nerimaudavo, ar kuris neužsistos ant gyvatės; priešais ilgą iš molio drėbtą tvartą išsikasė kūdrą, kuri ilgainiui apaugo viksvomis, pašvinko dumblu ir linais, ir vanduo tapo toks, kad juo liovėsi girdę galvijus, tačiau vaikai joje kas vakarą mazgodavosi kojas arba, stovėdami ant lentos, žiūrėdavo į buožgalvius bei siurbėles, o žiemos pavakariais čiužinėdavo ant ledo; žinau, kad jis mėgdavo sėdėti prie lango ir žvelgti į kelią, žinau, kaip pasižiūrėdavo į savo moterį, ateinančią iš tvarto... Taip, ten į pakalnę liulančių rugių baltumas ir šiugždėjimas, ir varganos rugiagėlės, ir rudenio spindulys, skrodžiąs drebulynus, taip, ten aidus šauksmas, šalnos pavakary, tvirti akmens pamatai, sunkių rąstų sienos, visa tvaru, visa savo vietose, ir jokio daikto nėra numesto ar padėto atžagaria ranka. Jis dirbo, augino vaikus, arė, sėjo, tašė rąstus, jis vykdė didelę paskirtį, jis buvo namų ramstis, niekas iš jo nesityčiojo, nešnekėjo su juo neaiškiomis užuominomis; molėtas žemės lopelis jam davė visa, ko reikėjo. Jo rankų reikėjo plūgui, reikėjo dalgiui, kirviui, medis jautė jo delną, mediena alsavo po juo; speiguotomis žiemos naktimis rąstai ištikimai saugojo šilumą. Visa jo mažame pasaulyje buvo sava, jauku. Slenkstis, suolas, vinis, ant kurio jis kabindavo šlapią kepurę ar sermėgą, šaukštas, moteris, pamažu senstanti, lenkiama prie žemės, jos veidas, vis dar besistengiantis giedrai nusišypsoti, — jis niekada nepasakė jai pikto žodžio, nebuvo ant jos užrikęs. Kartu jie pakėlė vargą: traukė karo pabėgėlių keliais alkani, sušalę, mokė savo vaikus nemeluoti, nevogti, mokė doros, pratino prie darbo. 1904 metais, kai kaime dalino šaukimus į rusų — japonų karą, jis numirė. Grįžo molio takeliu iš laukų, pro kreivą.berželį, stabtelėjo prie ežero, sutrynė saujoje rugio varpą, sustojo kieme, — vaikas tupinėjo ant lentos ir lyg apmiręs žiūrėjo į kūdrą, gandras suko ratus virš klojimo, — žvilgtelėjo į gandralizdį, norėjo pašaukti vaiką, ne, geriau eis kirsti rugių, bet niekur nesimatė pačios — paežery taukšėjo kultuvė, gal ji žlugtą velėja, pagalvojo, o varpos jau byra, didelis gandro šešėlis nulėkė kiemu, brūkštelėjo per akis; žalsvoje horizonto sausybėje, kur džiūvo rugiai, suklykė paukštis; atsisėdo ant kerpėto akmens, delnu pajuto jo vėsą, iš pypkės nuvilnijo pilkšva dūmų srovelė; jau vėsta, pratarė, bet kaip tylu ir sausa, sučepsėjo pypkute, įtraukė dūmo, kalne kažkas akmeniu kalė kuolą, ir jau nuo gelstelėjusių miškų ūmai siūbtelėjo koks šviesus virpulys, — bet kaip gera ir tuščia; pagalvojo, kad tušti šiemet jo aviliai ir aruodai, ir kluonas, kurgi tušti, paprieštaravo kažkas, tokius prėslus šieno ir dobilų prikrovei, tušti, pratarė jis, dūzgė rudeniniai vabzdžiai, vėjas virpino jų sparnelius, stengėsi atplėšti juos nuo rugiagėlės žiedo, kurio laikėsi stipriai įsikabinę plonom kojelėm, tuščia jų, nusviedė šapelį, kuriuo krapštė pypkutę, ir kažkodėl pagalvojo: mirti baisu lokį metą, dar pažiūrėjo į savo trobesių pamatus, apsidžiaugė, kad tokie tvirti — ir stogai nekiauri, ir sąsparos, ir atsigulė svetainėj, pilnoj šviesos, žiūrėdamas į širdį rodančio Kristaus paveikslą...

Baigiančiose sunykti to kaimo kapinaitėse yra rūdžių išgraužtas kryžius, samanotas akmuo ir kreivas užrašas, kurį įgudusiais aklojo pirštais jis išskaitė: DOMINYKAS A+A. Ant to akmens šešėliuoja žolė, šlamščia kreivas, vėjų košiamas berželis, rudeniop ta žolė paruduoja, išdžiūsta kaip ir ežero viksvos, ir kai iš vakarinių laukų platybių siūbteli šalčiai, ne, prieš tai platūs pazarai skliautą apšemia, juodos uogos byra ant to akmens: ir karčios, smala pakvipusios kadagių uogos, ir šermukšnio; ką ten žmogaus, nė to išnykusio kaimelio vardo niekas nežino. Ylakiai, sakau, Ylakiai; jis miręs, bet aš žinau — jo valia ir kantrybė many, ir kaip jis, būdavo, pažiūri į savo trobesių pamatus, į svirną ar šulinį, taip pažiūriu aš ir noriu, kad mano gyvenime visa būtų tvaru, galinga.

Taip ir jis būtų gyvenęs: atokiai, be triukšmo, savo rankomis ir prakaitu pelnydamas duoną. O dabar kandumo ir ironijos apsėsta jo būtis skursta vėjų pagairėje, apšmeižta, svetima, išjuokiama, abejotina pati sau kiekvienu savo apsireiškimu, nuolat susilaukianti prieštaringiausių komentarų, patyčių, entuziastingų pritarimų, susižavėjimo šūksnių, nors dievas mato, kaip jam to nereikia, jis nori, kad visa ženklintų dideli, jo rankomis sodinti medžiai, tvirtai suręstos trobos...

Jis buvo reikalingas, tas Dominykas, reikalingas galvijams, kurie atgręždavo galvas, kai jis eidavo per laukus, reikalingas arkliui, dalgiui, reikalingas šaukštui.

Kartais jis aiškiai išvysdavo tą mažą pasaulėlį pamiškėje, nuvilnijantį molio kalvomis, gluosnių gretą palei ratų giliai išgraužtą keliuką — kreivą, sunkiai, lėtai kopiantį, maknojantį, krintantį, pasileidžiantį į pakalnes, vingiuojantį palei vėsią miško sieną, per pievas, pro akmenis, kryžius, jaujas, sodybas, šviesius grybingus rudenio beržynėlius... Siautėja saulėtas vėjas, lenkdamas nendrynus, glusčioja prie parudavusių viksvų, nušlamščia rugių baltumu kalne, sujudina varpas, ir jos, sausai šlamėdamos, susidaužia, sučeža, išberia grūdus į perdžiūvusią ir kietą žemę.

Ateina ilgos liūtingos prietemos, su jomis ir laukų platumas, ir rudenio naktų ilguma atliula nuo linarūtės laukų, kūdra pakvimpa linais... Matė jis tą pasaulį ir užverstą sniegu, kai iki pat langų vėpūtiniai, kai aukštos žvaigždės, girdėjo, kaip poška tvoros, staugia vilkai; pakeleivis užklys, ir bus džiaugsmo — žmogų pamaitinai, parodei jam kelią.

Kartą, susipykęs su Stela, eidamas iš gamyklos, jis užsuko į savo pamėgtą kavinukę. Išgėręs prie bufeto keletą taurelių, jau ketino eiti, kai staiga pajuto kažkieno žvilgsnį. Blausiom, prigesusiom akim iš salės gilumos į jį žvelgė senyvas vyriškis putliais raudonais skruostais, išvagotais smulkučių susproginėjusių kapiliarų. Stabtelėjo kaip bestas — kur, kada jis matė šį žmogų? Vėl prisėdo prie baro, dar kartą vogčiomis dirstelėjo. Šitaip kyla iš atminties užmirštas vardas, šitaip, laužydamas metų blokadas ir užkardas, kliokteli atsiminimų vanduo, šitaip buvai sudomintas, pašauktas, kai sėdėjai lopšy ar kapsteisi keliuko smėly — kas tai buvo? Šukė? Koks akmenėlis? Šovinys? Šaukia, kviečia, vėl kreipia į save tavo akis, ir tu eini link jo kaip lunatikas, orientuojiesi patamsiuose per metų metus, per dulkių klodus, pirštais lieti, jauti kaip kvapą kitą šviesą ir kitą buvimą, kitokią esmę, ji virpa, ardo esamus daikto kontūrus, juos keičia, deformuoja...

Šitaip ir jis kartojo sau: tą žmogų kažkur mačiau. Tikrai. Šią dieną, valandą, šviesoje ar daikte suplazda, suvirpa, sujaudina, sugniaužia širdį kažkas sava, užmiršta, pasiglemžia, įtraukia savin, visa užvaldo, šitaip paaiškėja potekstė, daikto užuomina, stalas, už kurio tu dabar sėdi, virsta kitu gimtosios pirkios stalu, daiktas, atsitiktinai patekęs į rankas, virsta kitu, seniai matytu ir jau sudūlėjusiu, visa ima dvejintis, skleistis, aiškėja slaptoji daiktų prasmė ir dvasia, ilgą laiką juose plazdėjusi, kvietusi, viliojusi, erzinusi. Vėl ir vėl kažkas. Vienu metu pasirodė, kad jis sėdi prie šarmoto lango, plytų sienos, jis tarsi grimzdo į naktį, jį gaubė sienos gausmas — grįžtelėjęs į langą, pamatė, kad sankryžoje susigrūdę troleibusai, ir staiga toptelėjo: betgi tai Aigulis. Toks ilgas kelias buvo iki jo: raudonas kilimas žaliais kraštais, dvi taurelės rankose — ėjo stengdamasis nenulieti nė lašelio, ketino pavaišinti kaip gerbiamą, ilgai lauktą svečią.

Paslaptingas, visažinis speiguotos 1953 metų kovo nakties magas, kai spirito varyklos vyrai godžiau nei visuomet gėrė rūdimis pašvinkusią degtinę, pro sulankstyto aliumininio puodelio kraštą žiūrėdami į didelį juodais rėmais portretą suodiname, riebaluotame, nučiupinėtame laikraštyje; Aigulis, kuris nei gyvas, nei miręs, pūstomis diginalo kelnėmis, persijuosęs plačiu diržu, sugrūdęs dešiniąją ranką į kišenę, spraudėsi į kampą; paskui ėmė karštligiškai gaudyti orą, griebėsi už krūtinės, surijo kone visą saują tablečių. Aigulis, anot pusbrolio Dravakolo, švancas, lehornų veislės gaidys, limpantis musgaudis; jo termosai sustatyti raštinėje ant nešvarios palangės, kvitai; Aigulis, svetimas, atokus, prie visų besimeilinantis (“Ką jūs žinote apie šį žmogų... gal jis tik nelaimingas žmogus?” — klausė atkusti po ligos dar nespėjęs jo tėvas Kristupas); Aigulis, kuris žvelgė į juos smalsiai, su slaptu nerimu, bet tuo pačiu tarsi atsidavęs likimo valiai. “Tas šuo”, — dėbčiojo į jį Dravakolas, o Rudavičius tuo metu, kišdamas į ugnį apdegusią beržinę pliauską, įdėmiai, liūdnomis akimis žiūrėjo į godžiai medieną apglėbiančią liepsną, paskui, ištraukęs pliauską iš krosnies, purtė nuo jos ugnį ir niekaip negalėjo nupurtyti, nusviesti žemyn, sutrypti, — mat tą pliauską jis ketino tik padžiovinti — darysiąs iš jos labai naudingą daiktą; katilinės kampe brazdėjo, klojosi migį senis Derbinas, stojusioje tyloje girdėjosi, kaip šlamščia, traška ugnis, laižo net baltai įkaitusias milžiniškas krosnies sienas — didžiulį išlenktą tos krosnies viršų darbininkai vadino gomuriu, liepsna buvo jo liežuvis, jis plakėsi, jis bylojo kažką, lyžčiojo plytas ir akmenis, ir vamzdžius, o Rudavičius vis pylė į šitą milžinišką besotę burną anglis, ji spjaudė į jį ugnimi ir žiežirbomis, liepsnos atšvaitai šokinėjo ant jo liūdno išsišovusiais skruostikauliais veido, ant sienų; riaugėjo, krūpčiojo milžinas, rasojo ketaus kakta, sunkėsi skaidrūs lašai, ir virpėjo šen bei ten įtaisytos rodyklėlės, jautrios jo agonijos matuoklės. “Va ką užsitarnavai”, — kyštelėjo Aiguliui špygą Rudavičius ir įnirtingai ėmė pilti į tuos besočius ketaus nasrus anglis, o Juzukas čiupinėjo aprūkusias katilinės sienas, jam užeidavo neapsakomos didybės šuorai — jis bus, bus, kažkuo jis tikrai bus! Bus mokslininkas, poetas! Didvyris! “Lakūnu aš jį išmokysiu”, — gyrėsi Kristupas, o jo cigaretės galiukas virpčiojo. Šaukė sukilusi didybė, didelio žygio troškimas ir nuojauta, kad jis būtinai jį atliks — kaip toli, kokius plačius savo būties horizontus tada matė sujaudintos vaiko akys, bet ta didybė jam tarsi persidavė iš vyrų, prisimenančių karo metus, pagarbiai tariančių didžiųjų politikų vardus (kada nors ir jo vardą jie tars pagarbiai!); visa tai buvo sumišę su liūdnu pajautimu, kad ir dabar jis tarp jų tarsi koks svečias, — ypač tas jausmas buvo stiprus, kai jie pavakariop sėdėjo ant krosnies tarp tepaluotų, suodinų skudurų, aprūdijusių vamzdžių, pasitiesę savo vatinukus, išsidėlioję užkandas, nutvieksti besileidžiančios saulės — pro platų ir aukštą spirito varyklos langą buvo matytį krautuvėlė, kur būriavosi žmonės, laukiantys, kol atveš duonos; saulė sukibirkščiavo ant aliumininių puodelių kraštų, sviedė savo spindulius ant gelžgalių, bet tėvas jį pasiuntė į parduotuvę; tada, tą akimirką, su sulankstytais puodeliais rankose, su skardinėmis, pakeltomis prie burnų, jie pasirodė jam tokie apleisti, vargani, taip beviltiškai toli nuo kažko reikšmingo, didaus; beje, ir patys to neslėpė, sakydavo: mokykis, gal tau pasiseks, gal tu pasieksi, matai, kaip gyvename mes, o jeigu nepasakydavo to garsiai, tai pažvelgdavo į jį, šitą mąslų mažą vaiką, lyg paskatindami, paragindami eiti toliau, negu nuėjo jie. Ir dar kita neaiški širdgėla graužė: nors kaip jam, pilnam didybės ir tikėjimo didele savo ateitimi, čia būtų, nors kaip jis norėtų ilgiau matyti šiuos vyrus, tėvo draugus, vis vien jie nueis, nugrims į nebūtį — tyliai, nesuprasti, neatgodoti, sunyks, ir nė vienas gal nė neprisimins, kokia graži, kupina didžiausios prasmės ir skaudaus nykumo buvo ta akimirka, kai besileidžianti saulė staiga užliejo juos, sėdinčius ant piltuvų, ant vatinukų, tokius draugiškus, atidžius vieni kitiems, suburtus kokio nelaukto supratimo ar nepaprastai svarbios, per laikraščius praneštos žinios — tai buvo pagyvenę vyrai, perėję karus, matę ir šalta, ir šilta, ir šit vėl juos kažkas subūrė, sukvietė į viena, sužadino slapčiausias viltis. Visi, išskyrus Aigulį, buvo draugėj. O dabar Aigulis čia. Aigulis.

Kaip dažnai vienas ar kitas gestas, užuomina, nutylėjimas jam primindavo... ką primindavo? Kiek jis čia sutiko prasigėrusių, užuominomis šnekančių subjektų, kadaise šį tą reiškusių, leidusių laikraščius, priiminėjusių svarbias telegramas... Ir visi jie kažkuo jam primindavo Aigulį. Jis šmėžavo už atkarių žodžių, lipnaus, perdėm familiaraus draugiškumo, jis gyveno sarkastiškame juoke, piktdžiugiškam šyptelėjime, grėslioj užuominoj. Keistai vienišas, turįs didelį pasitenkinimą iš kažkokios slaptos kančios ar tik vaidinąs ją, daugiau suprantąs negu pasakąs, blogesnis, negu manai, bet kur kas geresnis, kai visiškai blogai apie jį galvoji. Pasikliaująs visais ir niekuo. Tik savim. Sėdintis. Budintis. Stovintis. Smalsus. Kaip dažnai koks prasigėrėlis tampa į jį panašus. Jis lindo iš laikraštinių klišių, iš nuostatų, įsakymų, rezoliucijų, bet su visu tuo neturėjo nieko bendro. Jis kilo iš pasenusių laikraščių skiaučių, iš sulaužytų, sutremptų likimų, iš baimės, net kalėjimų, prievartos, brutalaus ir gyvybiško pasitikėjimo, iš staigios, sąmonę temdančios neapykantos, kai smogiama į paširdžius, į paslėpsnius, iš konvulsiško daužymosi ant purvinų grindų, iš keiksmų, spjūvių, įsakmių riktelėjimų ir grasinimų. Jisai siurbė savin visų slaptybių galias, aplink jį spietėsi slapčiausi troškimai ir, žinoma, stipriausias instinktas — savisaugos, tai ir buvo vykdytojas, aklas įstatymo sargas, akimirką sudvejojęs ir už tai skaudžiai nubaustas. Nedvejojąs, tironiškas, fanatiškas, kvailas? Iš kur jis toks pasitikintis, kodėl, kaip jis galėjo žinoti daugiau nei kiti, iš kur jo atžarumas, išdidumas, panieka? Kažkas nutylėta buvo jo likime.

Šit per kokius atminties sąvartynus jis brovėsi prie Aigulio. Visagalis Aigulis jį turėjo apginti, padėti susirasti darbą, suteikti jam slaptą galią. Aigulis jį nusivedė pas buvusį lakūną su didžiuliu gumbu pakaušy, lakūnas, karų mėtytas ir vėtytas, parodė generolo nuotrauką su užrašu, tas generolas jį pavaišinęs konjaku, užrašęs: “Tu vienas iš nedaugelio kurso draugų, kuriuos aš iki šiol gerbiu, myliu”, pabučiavęs ir net apsiverkęs.

Paskui ten prigužėjo įvairiausių žmonių. Juozas vis bandė juos suprasti — kas jie tokie? Bet numojo ranka ir išėjo lydimas švelnaus aksominio balso...

... Duris vėrė taip, tarsi jas žiemos vėjas plėštų ir lauke pasitiktų pūga: žengė į žiemos šviesą, o buvo pavasaris, spurdėjo į vaiskią mėlynę šaunantys pumpurai, skverely sėdėjo senukai, priešais juos, šūkčiodamas komandos žodžius, vaikščiojo žilas vyriškis kumpa nosimi, penki žingsniai į priekį, penki atgal, staigus — ap-link! — net pritupia nuo sau pačiam duotos komandos. Bum bum, — atsirita pro namų tarpus būgnai; žvilgančia granito plokšte vaikštinėja balandžiai, vaikas, prisimerkęs nuo saulės, žila senutė; o tas knerpta nosimi žmogus vis skanduoja — viens, du, trys. Skandavo jis ir tada, prieš dvidešimt metų, šiltą pavakarį, kai su Albinu pirmą kartą atsidūrėme prie šitos aikštės — dulkėti, su lagaminais, apkurtę nuo autobuso ūžesio. Čia buvo šilta, beveik tylu, ir ant suoliukų sėdėjo daug žilų senių ilgomis nosimis.

Jis avėjo baltais sportiniais bateliais už du rublius, tada dvidešimt rublių. Tu irgi. Abu iš kaimo. O dabar kaip tavo metų vaikinai avi... Prislopintai gaudė didžiulis miestas — akmenys, betonas, čerpės, skarda, geležiniai tilto turėklai; “Spartuolių statulos”, — pasakė Albinas. Redakcija, o prie šito aukšto didžiulio rūmo su plačiais laiptais stovėjo žado netekęs. Veidas, kai perskaitė užrašą, išblyško. “Aš ir maniau, kad čia”. — “Kas?” — “Perskaityk”.

Miestas tada buvo slėpiningas ir baugus — kaip žmonės čia gyvena? Ką veikia? Vaikšto į parduotuves...

O dabar čia visa taip įprasta, visos gatvės iššliaužiotos, ir čia būta, ir čia...

Jeigu galėčiau atgaivinti tą pirmąjį įspūdį — ilga gatvė, akmenys, atmušantys vakaro spindulius, aukštos akmeninės sienos, vartai, langai... “Čia kažkur gyvena mano pusbrolis. Užeikime, gal jis padės”.

[5]

Užėjome rytą, permiegoję stotyje; blynų ir margarino kvapas, sujaukti patalai, o knygų palei visas sienas — nuo grindų iki lubų; išlindo liesas, pusamžis, patinusiu veidu, susitaršiusiais plaukais. Iš kur? A... Vos pažino. Davė dešimt rublių ir pasiskubino uždaryti duris. Parašė apybraižą apie veteranus centrinėje gatvėje. “Nukreiptos į dangų raketos, sukasi, gaudo tolimiausias bangeles lokatoriai. Žvaigždėtoji visatos tyla — ar neplykstels, nesugriaudės baltu sprogimu iš visų angų, iš visų kupstelių ir ambrazūrų, ar neims spjaudyti ugnimi, lyti sieros lietumi. Kurgi jiems dėtis: senutėms, valkams, žvėreliams ir žolei?.. Tai kurgi tavo saulėti miestai, Kampanela?” — rašė jis.

Vedėjas pakraipė galvą, pavartė dideles išsprogusias akis.

— Gerai, iš tikrųjų gerai, — pasakė, — puiki apybraiža, beveik talentinga, nesitikėjau.

Taip, Juozas kiek beįstengdamas įsijautė į tų žmonių gyvenimą: rašė apie senyvą sanitarę, kuri slaugė nepasikeliančią iš lovos, vyro, buvusio kolūkio pirmininko, suluošintą. Ilgai užsibuvo jis pas tą moterį, sėdėjo prie jos ligos patalo, gėrė alsų ligos tvaiką, žvalgėsi po ankštą gėlėmis užgriozdintą kambariuką: išdubusi gėlėta tachta, sofa, termosas, ant sienos paveikslas — ilgesinga žydukė sėdi prie upelio, vešliais išsipūtusiais ūsais sanitarės vyras (“O aš jį vis tebemyliu”); ligonės ranka klesteli ant storų apklotų, akis ji ūmai nugręžia į langą, suglamžyta nosinaite nusišluosto ašaras, paskui paprašo, kad iš termoso pripiltų į stiklinę arbatos, jos veidas pabrinkęs, ranka virpa, apsilieja, vėl puola į ašaras. Matote, koks mano gyvenimas, geriau mirčiau. Bet ne tam, kad savo ašaras parodyčiau, jums rašiau (o ašaros vėl bėga per skruostus), norėjau, jog apie tą moterį papasakotumėte. Eikš, vaikeli, — pašaukia tarpdury sustojusią mergaitę. — O jis jau su kita gyvena, čia nė akių nerodo, — vėl glamžo nosinę. — Aš jo nė į teismą nepadaviau. Ai! — mosteli ranka, ir atrodo, kad net jos burna pilna ašarų. Ir tik dabar jis pajunta, kaip jam alsu, kaip slegia suspaustas šio kambario oras, čia, rodos, net fikuso lapai patinę, ta tachta, termosas, stiklinė drungno vandens, ir kokie sunkūs stori to paveikslo rėmai, ir tas senyvas takelis iki durų, ramentai, sukrypusi taburetė, kvapas ir besidaužanti į lango stiklą kamanė (o kiek už dvigubų rėmų išdvėsusių musių, drugelių!), ir svajonių dribsniais prie lovos besileidžiantis kilimas — visa, kaip ir tas gėles, gožė liga. — Pražūčiau, jeigu ne mano draugužė, — sako ligonė. — Visa aš tokiam žmogui atiduočiau kaip ji. Atsilyginti jai negaliu niekuo. Kodėl ji pas mane vis ateina? Ateina iš kito miesto pakraščio, temstant jau girdžiu atšlamančią per kiemą nuklojusius lapus, atsidūsėdama lipa laiptais, matau, pridususi, o man išsiduoti nenori. Kaip tu? — klausia. Dieve, kaip džiaugiasi mano akys, ją matydamos, kaip daužos širdis. Paskui žiūriu ir žiūriu pro šitą langelį į miesto žiburius, gera man į juos žiūrėti dulksnoj. O dienom į žmones žiūriu, vis eina gatve ir eina, skuba, lekia pro tą krautuvėlę, kurios sienoje dar žymu lenkiškas užrašas, savininko vardas, matai, aš pardavėja buvau. Aš... Arba į vyro portretą žiūriu, jo veidas pilnas akmeninio piktumo, glostau ir glostau, ir kartais tarsi atgyja, jo bruožai sušvelnėja, net šypteli. Bet kur jis šyptels, buvo toks kietaširdis, žiaurus, ir už grobstymą jį teisė.

O ta moteris pas visus tokius kaip aš vaikšto. Aš pati negaluoju, man pačiai geriau, kai kitą globoju, sako. Jos vaikus sušaudė per karą, matot... Jis buvo sukrėstas. Grįžtant tokie savi ir artimi atrodė jam šio miesto žiburiai, degė, skleidė šilumą rūke. Prieš tai buvo užsukęs pas tą moterį slaugę. Ji išsyk griežtai pasakė: “Paslėpkite tą bloknotėlį”.

Sužvarbusį, svetimą toje redakcijoje, dienų dienas dūlinėjantį po įtampos kupinus koridorius — ten vis buvo kas nors negerai, “degė” medžiagos, o jis, naujokas, nei susigaudyti neįstengė, nei kas, nei kur, — ji priglaudė prie savo didelės širdies, pavaišino arbata, ilgai žiūrėjo į jį ir paklausė: ar tik ne našlaitis būsi? Ir taip erdvu, gera pasidarė jos kambaryje, taip aukšta, toks gražus sietynas, tokiu jaukumu padvelkė sunkūs barokiniai baldai, etažerė ir stalas, tokiu gerumu dvelkė žili tos moters plaukai, taurios ir rimtos akys — jam patiko ir tai, kad ji, padavusį arbatos stiklinę pasidabruotame dėkle, paėmė mezginį ir, nežiūrėdama į jį, ėmė šnekučiuotis kaip su savu, seniai pažįstamu, kuris, kada tik nori, gali čia užsukti. Staiga kambarį tarsi nutvieskė tos moters šypsena, energingai kilstelėdama mezginį, pasakė: ji ligonis, visiška ligonis. O! Kiek aš ligonių mačiau, ir dar kokių, — vėl nugrimzdo į savo mezgimą; dabar jis išgirdo, kaip kampe tiksi sieninis laikrodis, pamatė, kaip blausioje šviesoje švysčiojo varinė švytuoklė, išmušė valandas. Jis pakilo, susirengė eiti pagalvodamas: ir ant tų apkasų, iš kurių atėjo ši moteris, tada medicinos seselė, — ir ant tų apkasų krito šlapdriba. Šlapi, aptaškyti purvu ir sužeistųjų tvarsčiai...

Štai kodėl ta apybraiža sujaudino visą redakciją, nors redaktorius apie ją atsiliepė gana santūriai, iš pradžių liepė patrumpinti ir vis vaikščiojo po kabinetą, žvilgčiojo pro langą, rūkė, bet ūmai suglamžė cigaretę.

— O žinote, nereikia, palikit.

Jis išsyk pajuto, kad gali kur kas geriau rašyti už visus čia esančius. O rašyti niekas jo nebeprašė. “Kažkoks krikščioniškas tas tavo rašinys”, — pasakė vedėjas, ir jis pamatė, kokios ankštos šios redakcijos sienos, kaip trenkia šalčiu, kokie tylūs raudonu kilimu užtiesti koridoriai, į kuriuos išėjo parūkyti.

— O čia rūkyti negalima! — tokia buvo vedėjo pastaba. Plevėsuodamas tuo rašiniu, jis lėkė į didžiąją salę aukštyn. Jau nieko nebesakė, kai vedėjas vapėjo: — Priima čia visokių. Rašyk dabar už juos! — ir braukė, taisė jo rašinį, palikdamas tik garbės raštus, gautus už slaugymą. Juozas dar bandė užginčyti:

— Jokių garbės raštų ji neturi.

— Turi, aš geriau žinau, geriau žinau, kur mes tave siunčiam! — burbtelėjo, palikdamas tuos fronto medalius... — Pažiūrėk, kiek liko, kai visą tavo vandenėlį išsunkėme. — Tačiau Juozas nė nedirstelėjo. Kas jis čia? Daiktas, kurį galima padėti ir čia, ir ten, pasiųsti, lyg geriau žinotų, kas ten yra.

— Kas gi tie mes? — paklausė.

— Kas!? Redakcijos kolektyvas! Kolegija! — buvo atsakyta jam su priekaištu, griežtai, kilstelint smakrą, pasitempiant, tarsi stojant į kokią rikiuotę, pro kurią jis turi praeiti ir stoti prieš didįjį sostą. Tik viena jo bendradarbė, kai jis išėjo, ėmė kvatoti:

— O tu spjauk jam į barzdą. Puiki tavo apybraiža, kuo puikiausia, man labai patiko.

Juozas grįžtelėjo — ar tik nesišaipo? Ne, rimtai. Ir visada ji protestuodavo.

Tas vedėjas tapo redaktoriumi, o Juozas iš čia išėjo, išėjo, dar žemiau nuleidęs galvą, sugelta širdimi ir matė, kaip eina, bilda koridoriais kažkas brutalus ir ciniškas, kaip skinasi sau kelią, ir ankšti buvo jam šito miesto mūrai, vėjas pūsčiojo iš skersgatvių, per ploną lietpaltį košė kiaurai. Skolino, keitė kapeikas, lindo į telefono būdelę, skambino Stelai, o ji vis neturėdavo laiko, vis užsiėmusi. Dabar matuojasi naują suknią. “Kad tu matytumei, kokią man padarė šukuoseną! Tai ateisi? — Koks kimus, prarūkytas, pražvarbęs tapo jos balsas. — Oi ne, tik ne dabar. Ne, svečių turiu. Ne, bet...” Aprasojo būdelės stiklai, jis nebe dureles, o sienelę stumia, dar gerai, kad dabar pūga, ištirps toje pūgoje, ji išūkaus, sniego sūkuriais nugins jo skausmą, nupustys nuo stogų, nurūks jis kalvomis, kur kitados taip švilpavo jo slidės, susigers į mėlynus atodrėkio šilus, kol pamėlusi nuo šalčio jo ranka į gėrimo automatą įgrūs žetonėlį, kol metalinis vamzdelis išvems drumzlino koktaus skysčio, vadinamo rislingu ar vermutu, o kartais ir visai be pavadinimo, kol jam tokia pat kaimo mergužėlė, sugrubusiais pirštais, prieš tai, beje, apdairiai suskaičiavusi kapeikas, įlašins iš bačkutės su drumzlėmis ir rūdimis; žiūri į mūrinės krosnies atšvaitus, gurkšnodamas su kažkokiais girtuokliais, pasirodo, tas su žalia kepure — ne, skrybėle, žaliomis galifė kelnėmis, nublizgintais auliniais batais, — žurnalistas, senas vilkas, skyriaus vedėjas, o kaipgi — jis puikiai aną vedėją pažįsta, kartu jie... jeigu nori; kartu dantis pragraužęs pokary... Dabar ne, dabar aš negeriu, skrandis, inkstai, kepenys, — jau vėliau, kai Juozas ėmė dirbti, kalbėjo šitas skyriaus vedėjas, kuris, beje, Juozą netrukus ir prarijo... Taip, man patinka, patinka ta mažiukė, kuri kerpa... Dreba kinkos, sakai, tegu dreba...

— Bet koks tu niekšas! — drėbė jis tada tam vedėjui, grįžęs iš komandiruotės, kur tyčia jį pasiuntė, kad tame rajone to vedėjo draugai sukompromituotų. (“O mums tokių nereikia”, — pasakys.)

“Koks tu niekšas, koks kimus tavo juokas, jame bjauriausią sadizmą girdžiu (“Mums tokių nereikia”), girdžiu tavo pragaištį, matau, kaip tu dar dūlinsi šalin, pabrukęs uodegą”, — rašė dienoraštyje.

Jis paliko dienoraštį, į kurį surašė visas savo skriaudas — ir dieną, ir valandą, ir vardus.

Kaip norėjo tas žmogus, kad kas nors susidomėtų jo byla, kad kas nors jį priimtų be išlygų. Dar daugiau — panoro, kad jį visiškai išteisintų... gal pastatytų net paminklą... Jau buvo sakoma: “Matot, kas čia parašyta? Mes negalim!”

— Tu žinai, su kuo kalbi! — siuto ant Juozo pridusęs vedėjas. — Kaip tu drįsti iš jo reikalauti! Kaip tu drįsti, snargly! Piemengaly, kaip tu drįsti? Lauk, aš tau sakiau!

— Lauk! — šaukė pamotė, šaukė visi, — kad nė kojos čia tavo daugiau nebūtų! Lauk O be reikalo.

Be reikalo jis šaukė, daugiau niekad čia nebuvo jo ir kojos. Ir nebus. Niekad jis to žmogaus nepasveikins... O norėjo. Ir tas žmogus norėjo, ir tas — užsiauginti, globoti, tiek nutarimų, posėdžių, ir vis — kaip auginti kadrus. Tik va: kodėl tie aukščiausi rajono vyrai atlėkė su “Volga” pas redaktorių, kai šis nepatikėjo, kad naujai priimtas korespondentas galėjo imti kyšius iš kažkokio atskalūno skundiko — ne atskalūno tai būta, o labai įžeisto, užguito žmogaus, — kaip galėjo gerti su juo, šlaistytis su tuo skundiku po miestelį; juk visi matė, kad jis gėrė, kas įrodys, kad jis neėmė kyšio, kaip jie gali laikyti tokį korespondentą. Jeigu redaktorius neatleis, jie skųsis toliau...

Vienas kitą globoja, bijo, ne, jie ieškos, teisybės ieškos, kovos visais įmanomais būdais, šantažuos, intriguos, ir vis vien viršus bus mūsų, sako įkaitusiais skruostais vedėjas ir trinkteli delnu į stalą — net taurės ir stiklinės pašoka. Jis trina rankas, smalsauja... Pasižiūrėkit — vėl erzelioja kur prie gėrimo automato. Mums čia šilta, jauku, mes visi gudrūs, apsukrūs. Į sveikatėlę! Į...

Ir Juozas instinktyviai braižo ant popieriaus lapo ženklą, kurio nebėra, rymo prie kokio filosofo raštų, žiūri pro langą, kaip ten, žemai, siaurame gatvės tarpekly, siaudžia pūga; jis rašo eilėraščius, ko tik jis nedaro. Siena atsistojo prieš jį, užtvenkė kelią, jis negali, nesupranta, jis niekam tikęs... Vėl rausiasi po kišenes, vėl skambina, ieško draugų, bet niekam negali papasakoti apie Stelą, apie tai, kas jį ištiko darbe. Kurti tie, kuriems sekasi, žiūri įtariai, niekina, į tokius kaip jis pats jam pačiam žiūrėti negera, jis skaito, skaito “Kapitalą”, Plechanovą, Bulgakovą, jis bus, jis ateis, jis kalbės, jis...

... Pažįstu modernų dailininką, gerklingą, sąmojingą, augalotą, pečiuitą, apšepusį juoda vešlia barzda, blyksinčiomis kaip anglis akimis, persiėmusį arklių pirklio ar čigono manieromis, kuris keikėsi kaip pirklys ar vežikas ir tapė drobes.

Kolektyviniame sode jis augino taboką, jo skrandis ir kepenys jau nebe sveiki, tačiau vaizduoja ėdrūną (valgo tik šašlikus; bijau, kad jis ims ėsti ir žalią mėsą), lėbautoją, gašlūną, ir jam spjaut į visas madonas — tiek ir tiek (pavydžiu!) pabuvojo jo dirbtuvėje, jam duokite, kuri mokėtų virti ir kepti. Jo batų užkulniai numinti, kojinės suplyšusios, kiti jo draugai čia šūkalioja: Diureris, Breigells, Goja, o jis ne — Rembrantas! Jo dirbtuvėje pilna puodynių, visokių amatininkų cecho indelių, apyrankių, kurias kaldavo prieš mūsų amžių, geležies luitų; jo dirbtuvė žema, skliautuota, tikra amatininkų celė, o jis pats ilgais, visokiom medžiagom išterliotais drabužiais, tai kąsnį nutveria, tai stiklinę vyno išmaukia, kremta raugintą agurkėlį ir šneka apie savo drobę, rodo į ją kumpio bryzu, o taukuotus pirštus nusišluosto į prijuostę arba į barzdą; čia jis tapo dekoracijas, čia kala, lipdo, čia išsitraukia pirmą pasitaikiusią drobę, kur matyti naktinis puodas, liktarna; beje, čia, senoje, kirvarpų išgraužtoje lovoje, jis ir miega, žiūrėdamas į virves, ištampytas palubėje. Kas jis toks — dailininkas, puodžius, molio minkytojas ar kalvis, geležies kalėjas, suk galvą nesukęs — nesuprasi. Pas jį dažnai ateina barzdoti draugai, sėdi ant taburečių, traiško riešutus ir supratingai žiūri į tą pamišėlį, kuris sakosi norįs išmokti amatų amato, rasti alcheminį būdą, sintezę, ištraukti šaknį, dangų sumaišyti su žeme, nutapyt va šitą mūro sieną, gerai išdegtą plytą.

... Šalimais, ant dažais išterlioto stalo buvo įsitaisiusi daili mergužėlė plikais sėdmenimis ir nenoriai valgė šokolado plytelę.

— Palik mus, — pasakė dailininkas. Ir kai ji, trūktelėjusi pečiais, — atseit kaip norit, — krypuodama apvaliais klubais ir tebelaižydama šokoladą, dingo už gelsvos širmos, dailininkas pasakė: — Ar tu žinai, ko šitam dailiam padarėliui, šitam žvėreliui reikia? Kur buvusi, kur nebuvusi, ji vis čia. Nepatikėsi — protinga, nors viena težino — lovą. Nesuprantu, kam, iš kur jai tiek proto, rodos, ji ir jaučia, ir galvoja sėdmenimis. Valandų valandas čia prasėdi aptingusi, abejinga viskam, žiaumoja šokoladą ar laižo ledus, ir vis kaip ne savo lūpomis, gal jos toks stilius, nesuprantu, o gal jai pernelyg jau gerai visa žinoma. Ir iš tiesų — pažadink iš tingaus snūduriavimo, paklauski, kas jai tavo drobėse patinka, kas pasisekė: iš lėto stebės, laižydama ledus, nužvelgs tavo darbus, bakstels pirštu į vieną kitą detalę — staiga apstulbsti: iš kur ji turi tiek proto, kaip ji, nieko apie dailę nenutuokianti, gali visa jausti ir žinot geriau už bet kokį profesorių? Iš kur tas jos gebėjimas jausti grožį, ką?

— Betgi tu jau seniai nebetapai, — pasakė Juozas.

— Hm... taip, — numykė dailininkas, pasikasydamas vešlią susivėlusią barzdą. — Dabar nebetapau, teisybė, betgi visokiais stiliais bandžiau tapyti. Taip sakant, tarpsniai arba, kritikų kalba šnekant, periodai: pirmosios ekspresyvios sterilios linijos, taupi kontrastuojanti paletė, visa, ką jauti, nori ir apmąstai, suspausta, sutelkta, išraiškinga, ekspresyvu, taupu, santūru ir panašiai. Draugai kumščiojo man: gerai! Turi talentą. Į priekį. Tik į priekį. O čia, supranti, ribų nėr, tobulybė saiko nežino — tik kūryba tegyveni, ir kai aš pagaliau suradau savo, kaip jie mėgsta sakyti, stilių, savas išraiškos priemones, būtent savas, visi staiga nutilo, nusigręžė, ėmė dairytis į kitus, į tuos, kurie daro ką nors pernelyg akivaizdaus, akibrokštiško, kur kiekvienas atradimas klykte klykia apie save, o tikras darbas, ieškojimai visada tylūs, baikštūs, nepastebimi, kad juos pastebėtum, reikia ypatingo atidumo, klausos, pasišventimo, fanatiškos meilės, o kiek gi pas mus tokių žmonių? Reikia, kad tave kas nors šiek tiek paskatintų, palaikytų, paremtų. Vienas čia nieko neįstengsi. Tapiau aš įvairiais stiliais, ir daugeliu atvejų tai buvo pastangos išsinerti iš kailio; kartais man beveik pavykdavo, tačiau pagrindinis mano teptuko motyvas buvo patiklumas, atsidavimas, ištikimybė kažkam, o iš to ir tylus lūkestis, meilė, užslėpta viltis, bet manai, kad kas nors tai matė? Trypė, kritikavo mano darbus, ir kaip neišmanėliškai, atžariai, o ypač geriausius darbus, tai visi dabar pripažįsta; kaip ir kiekvienam pasišventėliui, kartais man būdavo nepakeliamai sunku. Kodėl, klausiau, kodėl jie taip nenori suprasti, įsigilinti į tai, ką tapau. Iš manęs ėmė šaipytis, o aš vis norėjau suprasti. Paskui pasakiau: betgi tai paprasčiausi kiaulės. Tikrojo meno jiems nė iš tolo nereik. Numojau į savo pasišventėlišką pašaukimą. Tu daraisi panašus į kankinį, pasakiau sau. Gal manai nešąs šventą ugnį? O jie iš tavęs tyčiojasi, kas gi tave prašė ją nešti? Ėmiau ir pats iš savęs šaipytis. Šitaip gimė pirmieji mano šaržai, groteskai. Tai logiška: jeigu nieko švento, didaus nėra, tai ir kančia netenka galios, visa supaprastėja, ir gyventi, būti viskuo patenkintam tampa taip paprasta, kad paprasčiau nė nereik. Su kokiu pasimėgavimu, su kokiu piktu džiaugsmu aš tapiau šaržus. Docento, profesoriaus... Pripažinti kritikų stabai, prieš kuriuos ilgą laiką gūžiausi ir virpėjau iš bailios pagarbos, staiga ėmė virsti nuo savo aukštų postamentų, lyg kas man staiga būtų atvėręs akis, jie atsigręžė kita, nebe imponuojančia, paradine puse. Mane apstulbino jų menkumas, kūrybinis bejėgiškumas, pavydas, klasta... Va šitam, pasakiau, prilipdykime lapės uodegą, šitas... aš dar kartą nužvelgiau vieną orų, labai įtakingą žmogėną — šitas tegu kriuksi kaip kiaulė, pakriuksėkime kartu.

Manai, žmonės kvaili, nemato, ką jie daro ne taip, kur nusižengia sąžinei, ką nepelnytai atmeta, išguja pro duris; kartais jie kitaip negali, nepajėgia, neįstengia, nenori, neleidžia jų pareigos, jie nemato prasmės, tikrai — nemato, va ir kriuktelėjau aš jam dar kartą; kriukteliu, pažiūriu, abu į vienas kitą pasižiūrim, uodegėlėm pavizginam, ir matau — jis manęs jau nebestumia nuo lovio (atėjau aš pas tą orų žmogų kažko prašyti), lakame, uodegėlėm vizginam, vis susidauždami šonais, pasistumdydami. Pasišaipiau iš jo, išvadinau kiaule, ir prileido prie lovio. Kitais būdais aš nieko nelaimėčiau, o šitoks jam patiko: jis kriuktels, ir aš — kriu kriu, paskui kad ims, užvertęs ėdaluotą snukį, kvatotis, net kreta šonai, kvatoju ir aš, jis pašnairuoja, parodo iltis, aš susigūžiu. Mažos, kiauliškos jo akelės, bet gal ir mano ne geresnės, iš kur aš žinau, pasižiūrim vienas į kitą, ir liekame patenkinti, tokie smagūs už baro — kriu kriu, ir davė jis man, ko prašiau, išrašė, paskambino, parūpino, abu išsiskyrėm patenkinti, o anksčiau, būdavo, ateinu aš pas tokius, žiūriu į juos tyrom akelėm — nesupranta, negirdi, žiūriu suraukęs antakius, ne, postringauju apie savo talentą — juokiasi, netiki, aiškinu — visa veltui, visa nueina velniop, nieko aš neturiu: nei buto, nei pinigų, nors dirbu galvos nepakeldamas, o mano draugai karikatūristai — oho kaip gyvena. Vaikšto po centrines gatves ir aikštes baltomis kelnėmis, rankas į kišenes susikišę, gliaudo saulėgrąžas; prisėdę kur skverelyje, apmeta kokį motyvą, pašlifuoja, padailina, nužiūri kokį spekuliantą ar sukčių, vis ką nors iš natūros, ir pinigai jiems plaukte plaukia. O aš kuo blogesnis, manau. Pamačiau, kad niekuo ne blogesnis, dabar ir aš viską turiu, niekas dabar iš manęs nesityčioja, priešingai, tyčiojuosi ir šaipausi aš.

Anksčiau nė vieno mano darbo nepriimdavo į parodas, o dabar šituos šaržus, groteskus — tik duok. Vežė ir į Paryžių, ir į Vieną, rodė ir Krokuvoj, ir Maskvoj — visur. Dabar visa turiu: ir mašiną, ir erdviausią dirbtuvę, visa dabar man tinka, tik duok...

— Žinai, kas tu? — patylėjęs staiga pratarė dailininkas, nužvelgdamas Juozą. — Peliūkštis. Šmurkšt šmurkšt po šluota. Ir jam labai dramatiškas menkiausias krepštelėjimas — uostinėja, klausos, kaišo snukutį, o katė tik jo vaizduotėje teegzistuoja, visos jos seniai išnaikintos, bet va gimė jis baimindamasis, kad reikia vengti katės, kaipgi dabar — peliūkštis, o nėr katės. Tiesa, tas peliūkštis įsidrąsinęs kartais išlenda, stebisi ir didžiuojasi savo drąsa, juokiasi, grūmoja nesančiam katinui. Va ir pažiūrėkime, kaip juokiasi peliūkštis, kaip kvatojas peliūkštis, du peliūkščiai, trys, kaip prunkščia jie, pasižiūrėdami vienas į kitą, kaip dvidešimt... niekas taip smagiai, taip užkrečiamai nemoka juoktis kaip peliūkštis...

[6]

Juozas norėjo užsiminti, kokia šuniška jo būsena, kaip visa jam nebemiela, bet dailininkas pertraukė:

— Brolau! — pliaukštelėjo jis per sulopytus džinsuotus kelius. — Manai, kad aš nematau, kaip tu čia sėdi: susigūžęs, galvą į pečius įtraukęs. Manai, tau pirmam taip, vienintelis tu toks? Visuomet, kad ir kažin kas būtų, reikia eiti pas žmones, neslėpti, negniaužti savy, nes vėliau ar anksčiau gali sprogti. Vieni nesupras, pasijuoks, o kitas tau tokių dalykų pasakys, kad žioptelsi. Nėra žmogaus, kuriam nebūtų atsitikę kokios velniavos, kurio kas nors neslėgtų — baimė, gėda, netikrumas... Kad ir kas atsitiktų, reikia eiti pas žmones — į turgų, aikštes; kur nori, ieškok, bet surask. Vienas pražūsi, tik žmogus gali tave išgelbėti, tau padėti. Jeigu tu sau vis kartoji: tas šykštuolis, anas veidmainis, anas gobšus ir kvailas, jeigu vis šlyji nuo žmonių, jeigu kitaip negali, tada kurki šaržus, groteskus. Va, pažiūrėk, — dailininkas parodė aprūdijusį kablį aukštai palubėje. — Žinai, kas ten buvo? Kilpa. O po ja viena ant kitos sustatytos taburetės, Ir žinai, kas buvo toj kilpoj? Va — šitas kaklas... Atsistojau ant tų taburečių, galvoju — staigiai visa baigsiu, įkišiu galvą į kilpą, sutelksiu jėgas, siūbtelsiu visu kūnu į priekį — ir tos taburetės nubildės, o tada jau šauk nešaukęs — niekas nebeišgelbės, ir jau buvau pasileidžiąs, bet akimirką sudvejojau, uždelsiau, spėsiu, sakau, dar žvilgtelėjau pro langą į saulės nutviekstą aptrupėjusią mūro sieną, kurią taip mėgau tapyti, į molbertą, į paliktus daiktus — tokie vieniši ir beglobiai jie man pasirodė, na ir kas, sakau, įsiręžiau ir staiga išgirdau, kaip kurčiai, trankiai ir galingai ėmė daužytis širdis, tarsi veržtųsi iš manęs. Vargšė išgąstinga širdis, kaip ji daužėsi, kokia stojo tyla, kad būčiau visiškai nenustebęs, jeigu kas būtų klyktelėjęs iš kurio kampo, puolęs prie manęs ar šiaip kas būtų atsitikę — o tokiu momentu gali atsitikti visa, kas neįmanoma. Ne, nieko, kaip buvę, tik visos kertės neįprastai nuščiuvo, prisipildė galingų širdies dūžių — tak tak visa bendru ritmu su ja, tuo pačiu atsaku. Kaip ji daužėsi jau žinodama: dar vienas kitas mirksnis, ir ji taps negyva; kaip ji dar norėjo plakti, kaip ji plakė, užtvindydama pritemusias dirbtuvės kertes, siaubas didėjo sulig kiekvienu mirksniu, tvino iš visų kampų, stojo visiška tyla, kurti kurčiausia, ir tada ji man pratarė: nejau išdrįsi? Ne, tu neturi teisės, ir aš staiga pajutau, kad neturiu teisės ją nutildyti, kad širdis — tai kažkas nuo manęs nepriklausoma, ir ji nori išlikti, ji nori gyventi ir plakti, ji, mylinti, patikli ir galinga, užtvindžiusi savo dūžiais mano nevykėlišką būstą. Aš ir mano negandos — tai dar ne viskas, aš išgirdau širdį, ir tai mane sulaikė, ji sulaikė. Ne, pasakiau, dar pabandysim, išpuoliau į gatvę, lėkiau ir lėkiau be kvapo, paskui, jau pavakary, lyg pirmą kartą regėdamas, žiūrėjau, kaip žmonės gyvena, kur jie skuba, kaip valgo, geria, šnekasi, kaip jie ištveria, kur randa atramą ir prieglobstį, — kur bekojis invalidas, sukriošusi senė, sunkiai šnopuojantis diabetikas, kaip jie visi ištveria — užmiršti, nebereikalingi. Pirmąkart man atsivėrė akys, pirmąkart pamačiau, kaip daug kam sunku, o jie ištveria, randa jėgų; bet iš kur — man tai buvo didžiausia mįslė. Vieną palaiko grubūs keiksmai, atšiaurumas ir juokas, kitas lenda į tylų kampelį ir meldžiasi, bet vis tiek jie braunasi ir pas žmones, atšliaužia, atsivelka su savo nešuliais, negandomis ir šneka šneka prie prasto vyno stiklinės, prie atsitiktinio židinio, senam skersgatvy, šlapdriboj, jie bijo likti vieni ir vis eina ir eina pas žmones, tiesia sužvarbusią ranką į židinį, siekia seno rakando, sako įprastinius žodžius, šnekina moteris, brukasi pas tuos, kurie juos niekina, nenori jų matyti, gena šalin. Vis tiek. Jie nenori likti vieni. O aš? Aš tris savaites pragyvenau, žodžio niekam neištardamas, iš nieko jo negirdėdamas, manęs nebuvo.

Nuėjau pas savo draugus ir sakau: nežinau, kas man yra, bet visas aš sau kažkoks svetimas, net rankos, balsas lyg kieno kito, man visiškai nepažįstamo žmogaus...

Taip, sako vienas, atidžiau už kitus mane išklausęs, žinau: man taip buvo. Pervargimas ir visa kita.

Nežinau, kas man padėjo, gal vaistai, bet praėjo keletas savaičių, mėnuo, kitas, ir visos to beprasmybės bei svetimumo kaip nebūta. Su trejopu goduliu į viską kibau.

Žinoma, ne šedevrai, ką dabar tapau, bet žmonės šituos.mano darbus supranta, jie patinka jiems, ir lengvai aš dabar randu kalbą su kuo tik nori — profesorium., kariškiu, prokuroru, virėju... O ką aš būčiau palikęs, kokį vardą? Koks siaubas žmonai, vaikui, kuris kasdien atlekia čia pas mane ir vis: tėti, tėti, čia kas, kas čia, ir juokiasi su manimi, prunkščia, ir mes važiuojame prie jūros ar ežerų, braidome po vandenį ir žoles, o jis rankioja akmenėlius, kiaukutus. Ar tai nėra laimė matyti saulėtą vaiko veidą, moters — kaip ji prilaiko vėjo plaikstomus plaukus ar sijonėlį, kaip tiesia rankas į svirduliuojantį per žoles tavo vaiką, o šis bėga šūkaliodamas kažką sava ir mosikuodamas rankelėmis, aplink jį plazda drugeliai, ir vėjas šliaužia žolėse, o saulė blykčioja vandeny, kai basas eini per žvirgždą ar drėgną smėlį. Gyvenimą reikia mylėti beprotiškai, ir tik tada jis turės tokį kvapą, skonį, tokias spalvas, tokią prasmę, kad tu nepatirsi nuobodulio, nuovargio... Visa bėda, o gal laimė, kad tai ne vien nuo mūsų priklauso. Ne savo valia mes gimstame ir mirštame, nelaimės irgi ateina mūsų neatsiklausdamos, nepaisydamos, kas mes, ką turime. Ne viską lemia mūsų valia, protas, pasiryžimas ar išsilavinimas, tai, ką mes laikome savastimi, kuo kartais storžieviškai didžiuojamės ir puikuojame, brukame kitiems, kuo tegyvename; va — čia ir prasideda šaržai, groteskai. Bet kaip mes mėgstame samprotauti apie tai, ko visiškai nė neišmanome, kaip mums patinka moralizuoti, smerkti, niekinti, atmesti, paversti svetimu — kiek čia šaržų, kas juos ir spės užfiksuoti, gal dėl to aš taip skubu, jie nekantrauja, ragina, veržiasi pas mane, vienas per kitą šaukia: ir mane, ir mane, aš toks įdomus, o aš...

Tačiau Juozas tebetylėjo. Dailininkas nužvelgė jį kelis kartus, perėjo per dirbtuvę.

— Matau, tu vis dar nenuvoki, apie ką kalbu, — pasakė, užsimesdamas ant pečių juodą odinį švarką. — Tu vis dar nenuvoki, kur kreipiu šneką? Juokis! — šūktelėjo jis. — Žiūriu į tave ir stebiuosi — koks idiotas! Ko dar piktiniesi, kad tau kiša ramentus?! Ta docentė jau suka replėmis žiaunas, anas kikena iš kampo, tas šmeižia kiek įmanydamas, o jis kelia tyras akis ir klausia: už ką, kodėl gi? Kur tu iki šiolei buvai, kokių esi prisiskaitęs knygelių?! Visur teisybės jis žiūri! — skėsčiojo rankomis dailininkas. — Jis klausia, kodėl čia taip, kodėl kitaip negalėtų būti, kodėl to nesupranta, kodėl apie tai nepagalvoja? Iš kur šitoks išgeibėlis, nors iš pirmo žvilgsnio nepasakysi! Nežinau, ar iš didelio teisingumo, ar iš nepasitikėjimo ir baimės. Juokis, juokis ir juokis! Tave traiško, guja į tarpuvartę, o tu žiūri kaip šunelis ir dar uodegą vizgini. Juokis! — griaudėjo dailininkas.

— Ne, — prieštaravo Juozas, — ne, aš nesijuoksiu, neniekinsiu, ne, aš ieškosiu teisybės, stengsiuosi suprasti.

— Juokis, neraliuotas kvaily. Man net oro pristinga, vien į tave pažiūrėjus. Juokis. Spjauki į juos visus, spirk jiems į užpakalius, niekink. Bet ne... Jis kenčia, kiek tik išgali, bijo piktą žodį pratarti — gal įskaudins, įžeis; ant jo pila srutas, kariasi ant galvos, o jis... ką gi jis daro, šitas jautrus, švelnus, gerutis, teisingas, išpopintas kūdikėlis? Jis inkščia, nuoskauda ir neteisybė jam ėda širdį ir kepenis... Ta bobšė dar labiau triumfuoja; praeidama ji taip sviedžia jį savo begemotišku užpakaliu, kad šis net prilimpa prie sienos. Jos rankutės storos, trumpos ir putlios, ji eina pakrypuodama į šalis, balselis laibas ir įtiklus, bet piktas kaip gyvatės nuodai! Ir už ką? Kodėl, klausia jis, nulydėdamas didžiausios gėlos kupinu žvilgsniu. Jis krūpčioja, kai ji trenkia durimis, kiekvienu krustelėjimu sakydama: ką jis man gali padaryti. Iškvaišėlis. Išsigimėlis. Ji triumfuoja. Jai patinka, kaip jis žagsi ir spjaudosi kraujais ir prašo malonės.

Prašalaičiai jam spardo į tarpukojį, talžo kuo pakliūva, drasko akis, joja ant sprando. Šitam inteligentiškam žmogeliukui nė į galvą neateina sviesti juos žemėn, tvoti. Jis niekad nėra pasakęs: dabar tegu jie pakenčia, tegu painkščia, paspirga. Tegu jie dabar šaukia, tiesia rankas, prašo pasigailėjimo. Ne, jis nori suprasti, jis viską atleidžia. Ir jie jam žmonės. Ne, jis nė vieno nepaliko prislėgto, kažką jis be galo mylėjo, buvo ištikimas. Jis toks literatūrinis, išpuoselėtas, išgirtas, švelnus, lyriškas, intymus. Ir jie, dideli, geri dėdės, kartais paglosto, numeta saldainiuką, toks jiems patogus caca vaikutis. Puiku. Bet ar jam gera, tokiam švelniam, nuoširdžiam, atsidavusiam, jautriam, niekas nepagalvoja; ar gera jam, kuris nemoka nei tūžti, nei niekinti ir pas visus ateina su pagarba, laukdamas nuoširdaus supratimo? Sakau tau — juokis. Čia viskuo kaltas tavo patiklumas ir gerumas. Juokis! Tu žiūrėk, — dailininkas, prišoka prie jo ir apžergia kėdę, jo odinės striukės tvaikas vėl tvoksteli Juozui į nosį, — aš tau duodu savo akis... Įsižiūrėk. Jie gudrūs, žvitriai šaudo akelėmis, jie nustumia, paskui supratingai linguoja galvomis, juokiasi arba aikčioja, reikšdami veidmainišką užuojautą ir gailestį, jie visur naršo, visa supranta ir žino, kaip, kas, kur ką gauti, jie nėr kvaili, o argi tu toks negalėjai būti? Argi didelio čia reikia protelio? Atsilygink ir tu jiems tuo pačiu. Argi tu visuomet toks buvai? Ne? Tu mokėjai juoktis... Kaip jie. Ir kaip tu galėjai užmiršti... atprasti? Dar klausi — nuo ko? Nuo juoko, ko gi daugiau. Jis būtinas kaip oras, kaip vanduo. Be jo tiesiog negalėsi ištverti.

Tegu būna, sakau tau, šitas va kaip kirmėlė, šitas groteskiškas, o anas nė vieno rimto žodžio nėra vertas. Su šiuo gali tik derėtis, su anuo nė nebandyk kalbėti rimtai — būsi išjuoktas. Šitas tegu tau visiškai neegzistuos — kėdė, tuščia vieta (nemanyk, kad tokie pasakymai atsirado iš nieko ir egzistuoja visai be reikalo). Šitą tu gali į ožio ragą suriesti, šitą šakalu arba hiena vadink. Juokis, kurki šaržus, anekdotus, groteskinius palyginimus, iš jų tau paaiškės tokių žmonių prigimtis ir esmė. Tada žinosi, kaip su kuriuo elgtis, šnekėti. Šitas tau tegu būna papūga, šitas lapė, šitas... Pats galvok. Aš dar ir taip esu daręs: vienas, visų niekingiausias ir pikčiausias, man buvo per toli ir per aukštai, negalėjau jo pasiekti, todėl pasidariau jo iškamšėlę. Ateinu, pasižiūriu ir duodu į snukį. Nekreivas. Dar. Spiriu į paslėpsnę, į klozetą įgrūdu va taip, galva žemyn, tegu burbuliuoja, duodu jam pauostyti, laužiu įdiržusį sprandą, ant ugnelės paspirginu... Čia, lentynose, stovėjo visų mano nulipdytų priešų galerija. Nuo didžiausio iki mažiausio. O! Tu nė neįtari, kas slypi už šitų metaforų, kokios jos iškalbingos. Būna gyvenimo tarpsnių, kai negali ištverti be jų. Jos gydo žaizdas, nutraukia pūlius, nuslepia apmaudo karštį. Ateinu, būdavo, iš savo kontoros ir žiūriu, kuriam iš jų sprandą nusukti, užlaužti rankas, kurį čia sutrypti ir aparti, kurį... betgi tu ir pats daugel panašių žodelių žinai. Tai ir vadinki visa tikraisiais vardais. Tada akys tau iškart atsivers, pamatysi, koks smagumėlis šaržuoti juos ir ryti.

Iš to teplioriaus namų Juozas išėjo apstulbęs, priblokštas, kupinas piktos tūžmasties, kuri teikė stiprybės.

Jo šūkčiojimai ir raginimai dar ilgai aidėjo Juozo galvoje. Tai kažkoks naujas atradimas, užrašė į savo dienoraštį grįžęs; ilgą laiką nedalyvaujant grumtynėse, nesipriešinant, matyt, atrofuojasi sveikiausi ir būtiniausi instinktai.

— Tave paprasčiausiai suėdė! — šūktelėjo tasai tepliorius laiptinėje, žiūrėdamas, kaip Juozas lipa žemyn, ir šie žodžiai lydėjo jį visą kelią.

— Aš jau seniai galvojau apie tai, ką tu dabar, — sako dailininkas, kai Juozas apsilanko pas jį kitą kartą. — Šį tą jau įstengiau suprasti. Ką turi šiuolaikinis žmogus, kur jis eina? Šit koks nors pro... proprosenelis. Varto jis savo plačiose rankose skulptūrėlę, kurią ką tik nulipdė, išdrožė, iškalė akmeny, nugludino. Tai, be abejo, koks dievukas, totemas; jis glosto glotnų paviršių, geria akimis tą juodumą, jis negali atsigėrėti, tol glosto, šildo delnais ir širdim, kol materija tarsi atgyja, tarsi ima kažkas pulsuoti po jo pirštais, gimsta gyvybė, dvasia. Tada kiekvienas turėjo ką nors: medį, akmenį, šviesulį. Buvo miško dvasios, vandenų, ugnies, namų, medžio dvasios; žmogaus esybė, kaip kažkas nesuvokiama ir nenusakoma, neišskaidoma ir neišdalijama, galėjo susikoncentruoti kokiame daikte, fetiše, toteme... Prisiminiau, kaip mokytojai pašiepdavo primityvizmą, tuos neišsivysčiusios sąmonės kūrinius. Pirmykščiame žmoguje gyveno kažkas protingesnis už jį (ir galbūt mus), nesuvoktas, visa įstengiantis aprėpti mitais, simboliais. Gyvastingumas, leidžiantis glustelti prie didžiosios esybės, prie pradų prado, ištakų, įsčių. Jį simbolizavo šaltiniai, aukurai, sėklos, visa, kur kas nors prasideda. Mes nebeturime tų jausmų, nebegalime taip paimti sėklos, akmens, paukščio, gėlės, paprasčiausio apyruošos padargo, kaip paimdavo jis. Mes nejaučiame juose glūdinčios paslapties, gyvybės tvinksnių, jos slėpiningo buvimo, tapimo, lūkesčio. Mums tai negyva. Iš žvėries akių, iš šerno, bizono į mus nežvelgia laukinė gyvybės paslaptis, žalios gyvybės gelmės, genčių gentys, jis nešnopuoja ugnim mums į veidus — sužeistas, baisus, mes nematome jų šuoliuojant prerijomis, kai kanopų bilsmas griaudėjo kaip perkūnija ir kilo dulkių stulpai, lyg audrai artėjant. Tada gyvybė tarsi griuvo ant jo, lėkė bizonų bandom, ošė tūkstantmečiais miškais. Jis dar buvo prie pačių jos įsčių, jautė jos pulsą. Net nulaužta šakelė verkdavo, skaudėdavo akmeniui, ir jis jausdavo kaltę, kai nužudydavo žvėrį, ir melsdavosi, ir aukodavo. Ir net laužai šlamėdavo, šiugždėdavo, spragsėdavo į juodą gūdumos naktį. O jeigu staiga audra, griausmai, akmenų griūtis — žmogus bėgdavo į akmenines uolas. Senovės žmogus jautėsi apsuptas tūkstantmečių dvasių. Ir visa jam buvo gyva, visa jautė, žvelgė į jį, alsavo, matė, ką jis daro. Ir, aišku, jis bijojo, stengėsi įsiteikti, mazgojo rankas, klaupėsi, atgailavo. Sugalvojo tūkstančius papročių — kas po ko, ką reikia ir ko nereikia daryti, kas užginta, kas ne. Jis galėjo glustelti prie lauko, medžio, akmens, ugnies, kalno, ežero, upės... Dabar mes sakome: pirmykštis žmogus jautė glaudesnį ryšį su gamta! Per maža pasakyti — jautė (mes nežinom, ką jis jautė), jis buvo joje, buvo jos nesąmoningoji dalis, nemokanti jos nuo savęs atskirti, dalinti, stingdyti, šaldyti, vartyti rankose, stebėti per mikroskopus, valdyti ir keisti. Jis jautėsi amžinas kaip kalnai, upės, akmenys, medžiai. Jis neturėjo tokio mirties, atskirtumo, vienatvės pojūčio, taip karštligiškai neieškojo prasmės, prasmė glūdėjo jame — žolės, augalo, medžio prasmė, prasmė, kuria gyva viskas, kuri paukščiui teikia sparnus, ereliui akis, šuniui uoslę.

Tai šit į akmenį, į kalną, į kažką viena jis galėjo sutelkti visą savo būtybę, susikoncentruoti joje, įkūnyti, patikėti jiems save, o pats eiti, eiti į karus: kai jis žus — dvasia pasiliks, ji bus įsikūnijusi namų židiny, medy, artimuosiuose, gentyje; šitaip persikūnydamas, jis gaudavo tikro poilsio mirksnius, patirdavo pakilumą. Tas grožio mirksnis, malda, atokvėpis, paslapties dvelktelėjimas saugojo jo esybę nuo skaidymosi, kalkėjimo...

Buvo visokių dvasių — taikos, meilės, namų, karo, darbo. Jis galėjo šitaip susitelkti, vienus jausmus atskirti nuo kitų: tai, kas reikalinga karui, nereikalinga meilei. Pindamiesi šie jausmai sukelia sumaištį. Ir meilėje, ir darbe — visuose mirksniuose jis buvo vientisas iki galo. Šitaip geroji, taiki jo prigimties dalis išlikdavo nepaliesta prieštaringų jausmų, jis beveik jų nepažinojo. Ir netrypė, neniekino to, kas jam pačiam būtina, kas buvo jo esmė. Šiandieninis žmogus žudo save, užčiaupdamas burną žmogiškumui, kategoriškai jo išsigindamas, išsižadėdamas; arba tampa nepaprastai ryžtingas, žiaurus, maksimalistiškas, per daug teikia reikšmės, kas jam artima, sava, ir nenori matyti nieko, kas jam svetima. Jis tampa fanatiškas ir agoniškas. Jam čia pat didžiausia, švenčiausia prasmė ir visiškas absurdas, beprasmybė. Arba pasibaisėtinai ciniškas — perkamas, parduodamas, samdomas, avantiūristo tipas: bet kam tarnausiu, jeigu tik man naudinga, nes visa vienodai beprasmiška. Jokios šventumo aureolės jam nereikia. Bet kaip jo kaimynystėje gyventi ištikimiems, pasišventusiems, besiaukojantiems, kilniems? Ar šalia jų (net ant postamento) kartais neatsiduria tas, grubusis, ar jis visko nenupigina, nepaverčia.niekais to, kas daroma iš pasiaukojimo ir principų?..

[7]

Kuo prasidėjo menas? Užkeikimo šauksmu, maldos ritmu! Žodyje slypi kažkas magiška. Jis turi galią užmušti, prišaukti. Visų beprasmiškiausias, neteisingiausias. Mes ir dabar į jį reaguojame atavistiškai, instinktyviai. Prakeiksmai. Apkalbų baimė, blogas žodis — bloga akis. Be to, ką mes suprantame, yra čia ir ko negalime suprasti. Atavistinis tikėjimas, kad šitokiu būdu (blogai apie mus galvodami, šnekėdami) kiti mums gali pakenkti, ir bijome, raustame, bąlame, norime paveikti, perkalbėti, palenkti į savo pusę priešininkus, pakeisti jų blogą nuomonę apie mus, nors žinome... aiškiai suprantame, jog jų nuomonė, jų galvojimas blogai apie mus nieko nereiškia, jie ničnieko mums negali pakenkti, yra bejėgiai, bet vis vien. Žodis gimė kaip prasmės, jausmo, poreikio perdavimas, kaip nurodymas. Kaip daiktas, kurį reikia paimti, padaryti ir panašiai. Jis visada ką nors reiškė. Ir instinktyviai mes netikime, kad žodis gali nieko nereikšti, į kiekvieną iš jų reaguojame, nors puikiai suprantame, kad jie nieko, visiškai nieko nereiškia. Arba baimė, kad kas nors gali perskaityti mūsų mintis. Tai yra savas dalykas, arba tabu. Blogoms mintims arba ketinimams. Tariamam žodžiui. Mes bijome, kad galime žodžiu prisišaukti nelaimę, bijome nusitarti. Argi visa tai nėra kažkas atavistinio, kas tebegyvena mumyse užgožta, nuslėpta ir kartais prasiveržia paviršiun, ima dominuoti?

Tik ten, kur kas nors yra, slapstosi, tik tai vilioja, dvelkia ramybe, tik tai galima ir verta tapyti, vaizduoti, gaminti. Pirmykščiai drožėjai... Jie išdroždavo medžio dvasią, gyvybės esmę...

Mokslininkai, bandantys iš baltymų sukurti gyvybę, ją įvaldyti, įspėti jos paslaptį, dega smalsiu tikėjimu — toliau ir giliau; čia kaip instinktai, supranti, kurti ir griauti. Tačiau jeigu jie tą paslaptį įspės, kas liks kitiems, kur beiti, ką beaiškinti?

... Aš matau, kaip gyvybė atkrinta materijos luitais; skverbiamasi, o atkrinta luitai; lieka lukštai, kurie trupa, byra, aižėja... Einame, palikdami už savęs mirusius, negyvus konstrukcijų plotus, kryžminimo būdu išvestus augalus, hibridinės gyvybės — mums nebe augalai, nebe gyvis, jie trenkia sintetika, dirbtinumu. Ir vis daugiau to, kas nužiūrėta, paaiškinta, svetima, sudaiktinta, sutechninta. Štai ten, už mano lango, auga hibridinė alyva, ir aš negaliu į ją žiūrėti, kieme žaidžia vaikas, kurį tėvai iš anksto buvo užprogramavę, gražus, dailus berniūkštis, o man jis kaip ne vaikas, lėlė, sąmoningo darbo kūrinys. Kad pateisinčiau ir priimčiau tą alyvą, turiu galvoti apie žilą sodininką magą, kuris ateina popiečio valandomis, ją apžiūri ir apkarpo. O tame skvere kiek hibridinių gėlių, bet jos man bekvapės, svetimos, nes nėra savaimingumo stichijos, rasotų uolų, žvaigždėtos nakties, ilgo kelio, kuriuo ėjo šis medis, gėlė, nėra uolų, kurias skaldė jos sėklos ir ant kurių krito jos žiedlapiai, nes nėra šalčio, darganų, sausmečių, negandų, kurias ji patyrė, kurias įveikė jos žiedas ne žiedas, šaknys ne šaknys. Grožis ir poezija dar gali gyventi ir glaustis prie to, kas iš tamsiausių būties įsčių išplaukia, švysteli, tolsta, eina savo keliu, kas yra nepaliesta, nechemizuota, neapipurkšta herbicidais, neprijaukinta. Vis mažiau lieka to — net sąvokos tampa negyvos. Štai koks klausimas: kam bebus reikalinga gyvybė, sukūrusi pati save, kaip Ji egzistuos, ar jausis ji pašaukta? Todėl aš ir sakau: man užteks, aš nebenoriu maišytis toje velniavoje, tai viršija mano jėgas, o tau, matau, dar knieti, tu dar nori. Betgi nepripažįstama dvasingumo, žmogus — tik biocheminiai procesai, kuriuos atstatyti, sureguliuoti gali cheminės medžiagos — jos gali suteikti jam drąsos, laimės pojūtį. O kur žmogaus norai, dvasia, pasiryžimas, valia, jo aš, kur jo gyvybės branduolys, kuriame slypi visos gydančios galios, jo jėga ir visas didingumas? Jeigu mums taip dažnai prireikia gydytojų, vadinasi, tas gyvasties branduolys, centras, pati jo esmė yra susilpnėjusi, be chemikalų negali apsisaugoti. Jai stinga gyvybingiausios galios — tikėjimo...

Tai štai kodėl aš nebekuriu. Ne, nebenoriu, užteks, geriau vartytis žolėje, žaisti su vaiku, bėgioti paplūdimiu; šios sienos nebeišgriausi, spyriotis beprasmiška. Tu vienas iš daugelio, todėl kaip visi — norėk nei per daug, nei per mažai, tik trupučio, šiek tiek, bet gali ir visiškai nieko nenorėti, nesiekti, gali paprasčiausiai girtuokliauti, ir tave supras, ir dar draugų turėsi, bet pasišventėlio, kuriančio, ieškančio, bandančio atrasti ką nors didingo... švelnaus, tyro, tobulo... tokio tavęs nesupras, nenorės pripažinti tavyje nieko gero, kilnaus, gerbtino, mylėtino, priešingai — suskas ieškoti, ko tau stigo, kas tavyje buvo ne taip, kodėl negalėjai nurimti, tenkintis trupučiu, kodėl negalėjai būti kaip visi, na, šiek tiek didesnis, toks didelis, kokio jie nori, koks jiems patinka, kodėl prasikišai čia, kodėl čia išlindai, kodėl čia dėl tavęs buvo taip nemalonu, o čia taip nejauku, kodėl gyveni ne taip kaip jie — protingai, ramiai, pasvarstydamas, su saiku, kodėl ne kaip visi, kodėl atsiskyrei, kodėl vienas?

— Man gaila tavęs ir baisu, — kalbėjo dailininkas, — kaip labai tu nori būti didelis ir gal net gali, todėl dar baisiau! Kur tu nueisi, kas bus ir kam, kodėl tu nori būti matomas, kitus pranokęs, tobulas? Kodėl negali būti kiek arogantiškas, imponuojantis, turintis, uždirbantis, reikalingas? Liaukis, sakau tau, liaukis, raminkis, užteks. Perspėju: liaukis!

O man dabar gerai, man juokas. Aš nieko nebesiekiu. Aš visais plaučiais kvėpuoju, visu kūnu. Kvėpuoju giliai giliai, ir tas dvasinis stygius buvo fiziologinis oro stygius, varžtai. Tiesiogine prasme jis man kaustė krūtinę. Bekvėpavau tik viršutine plaučių dalim, iš išorės ir tik truputį ėmiau. Šiek tiek. Tai, kas būtiniausia. O dabar aš imu visa. Vos tik taip nusprendžiau, pamačiau, kad net kvėpuoju kitaip. Matai... Aš ir valgiau šiek tiek, šnekėjau irgi puse burnos, atskirais žodžiais, juos atrinkinėdamas. O juokas! Argi tai buvo juokas? Tas prislopintas švogždimas, kikenimas. Dabar aš visa gerkle šaukiu. Iš visų tarpuvarčių, kvatoju net atsilošdamas. Ir koks dabar mano balsas! Velniop, sakau, tas gūžimasis, lindimas pro plyšelius, smelkimasis dūmais, tausojimas, saugojimasis, lyg tu dar turėtumei ką saugotino, individualaus, slapto. Su slaptu, savotišku, individualiu toli nenukeliausi. Todėl ir sakau — velniop! Keista, dabar atsirado kažkoks profesorius ir šaukia: medžiaga, faktūra! Kaip jis mokėjo perteikti medžio faktūrą, šitas dvasių užkeikinėtojas! Tu tik paklausyk, kaip dabar jau visi šūkalioja: medžiaga, faktūra, o kiek dar kitokių žodžių, nutvertų iš psichologinių arsenalų! Gal tai ir tiesa, bet aš jau toliau nuo bendro kvaitulio, dūlėjančių plytų raudonio, supleišėjusio medžio juodumo, karšto oro skaidrumo. Kokia vienovė, koks išraiškingumas! — šaukia dabar, o kur jie buvo, kai aš tapiau, kodėl tada manęs niekas nematė ir būtų nepamatę, jeigu ne tas užklydėlis profesorius. Dabar jau klega visi, rengia parodėles, bet kur jie tada buvo, kodėl nė vienas nepastebėjo gyvybingiausių kūrybinio prado apraiškų, tų gležnų daigelių, žiedų — negi jie tik dabar pražydo? Kokia kančia būti šitaip nesuprastam, kaip tai gniuždo! Kur jie buvo tada, kai aš klupau, klykiau kaip mirtinai sužeistas žvėris, ar bent vienas paklausė, ko aš norėjau. O begalinis supratimo poreikis, slypintis kiekviename kūrėjuje! Ar kas pagalvojo apie tai? Ar atsižvelgia į tai, rašydami recenzijas, kritikuodami, atmesdami? Profanai dėl to nenukentės. O tas, kuriame slypi kas nors tikra, stipru, kas jaučiasi pašauktas kurti, tas, kuris žino, kad gali, įstengs, pajėgs... jeigu kas nors iš šalies... šiek tiek, nes tai titaniškas darbas, ne, tai ne darbas — pasišventimas, auka. Pirmiausia, su kuo jis visur susiduria, — įtarimai, abejonės... Tas jau buvę, kažin, ar pažangu, ar... Kažkas visuomet supranta ir gali daugiau, tik ne tu. Koks technokratinis, gamybinis požiūris, kai jie sako, iš ko padaryta, kokios priemonės, medžiagos. Medžiagos čia — tavo siela, kraujas, gyvybė... Ne ne, man viso to per akis. Pirmykštis žmogus pažadindavo savo kūrinius maldomis, prisilietimu, užkeikimais, o mes... kuo gyvi mūsų kūriniai? Jie miršta vos užsimezgę, nė negimę. Todėl ir sakau: va šitam vietoj pilvo stalčiai, kur sudėtos tabletės, termosai, knygos, šitam intelektualui — arklio galva, kanopos ir drugelio sparnai, šitam — žvitri uodegėlė, smalsus peliūkščio snukutis. O čia stori, pilvoti, šokantys aplink stalą, šliaužiojantys aplink savo baldus, laižantys parketą. Dabar aš piešiu žiopčiojančias žuvis, išmestas ant kranto, apgraužtus, tačiau gyvus griaučius (perka gamtos apsauga), girtus butelius, šokančias ir besimyluojančias statinaites, besišlapinančias gaisrines — ką tik noriu ir ką tik norit. Aš juokiuos. Aš piešiu godulį, šaržus, grimasas, karikatūras, groteskus, sakau — tai ironija, sarkazmas. Tai toks gyvybingas požiūris, jis būtinas, kad išliktumei, kad galėtum, kad nesudužtų, nesubyrėtų jautriosios sielos. Žinau — tai tik reagavimo į aplinką būdas, smagūs anekdotėliai, bet kurti juos iš tikrųjų dėkinga ir netgi pelninga, be to, čia yra kažkas ir daugiau... antras planas, kuris veda toliau, ir yra apie ką pamąstyti, — vėl ėmė šaipytis jis.

... Stebiu savo sūnų, žiūriu, kaip jis pagauna kamuolį, kuris lipte limpa prie jo kaulėtų rankų: džinsai, ant rankos riešo grandinėlė, pakaklėje kažkoks talismanas, kartais kaklą jis apsiriša plonu ryškiu skarutės galu, jo veidas pailgas, oda glotni, akys didelės, visa ryte ryjančios, kaklas stambus, atsikišęs — apskritai bruožai ganėtinai šiurkštūs; jis turi įprotį ką nors žiaumoti, nužiūrėti viską kiek iš aukšto, pasitikėdamas, nuobodžiaujančiu žvilgsniu. Tačiau aš žinau, kad jo akys, ir ne tik akys, visada alkanos; stebiu, kaip jis atmušinėja koja kamuolį, kaip eina su savo bendramečiais: kiek pakrypuodamas, kažką pasakodamas, kapodamas plačia vyriška ranka orą, staigiai pasisukdamas, darydamas kažkokio boksininko judesius — galva, pečiais, — sakytumei kažkam smūgiuodamas ar išvengdamas smūgių. Šitaip kas vakarą rytą jis tolsta, darosi vis suaugesnis ir svetimesnis, šūkčiojantis: “Chebra! Och, faina”. Jis varto akis, išdarinėdamas perdėm išraiškingas grimasas, kaip jie sako, — kažką vaizduodamas, gaikčiodamas, leipdamas iš juoko, akiplėšiškai nužiūrėdamas panas, o tai joms, aišku, patinka. Viskas jų perdėta, suvaidinta; kas išraiškingiausiai vaidina, žiopčioja, aiksi, į tą ir krypsta visų akys, tą išleidžia į sceną, tas tampa vedliu. Bet ar ilgai to užteks? Pamėgdžioja vieni kitus, stiprūs, nežinantys, kur pasiduoti, trankūs, lenkiantys vieni kitus ir ūgiu, ir jėga, ir sugebėjimais, ir sąmoju, ir drąsa, ir įžūlumu, nenorintys nusileisti (o vis dėlto teks) — šitaip jie kas dieną išeina iš namų. Kartą jį mačiau raudonoj skvero šviesoj tarp pavasarinių akacijų krūmų, užsivertusį butelį; mačiau sėdintį rūbinėje ant žemo suoliuko, pavargusį, nusvarinusį tarp kelių išsišovusiom venom rankas. Jis liesas, raumenys gležni, neišsivystę, plonos kojos, siaura krūtinės ląsta, jis vikrus, tačiau kiekviename posūkyje, krustelėjime daugiau pozos, noro apstulbinti nelauktumu, kiekviename smūgy daugiau pamėgdžiojimo, efekto negu taiklumo ir jėgos — tuo jis juokingas ir slepia savo gležnumą, nori visur atrodyti atšiaurus, vyriškas, abejingas — ir liaupsėm, ir patyčiom, nors yra liguistai jautrus, užgaulus, jo tikrumas nėra tikras, tai noras silpnumą, neryžtingumą kompensuoti vikrumo regimybe. Man jis tarsi iš kokių dalių sudurstytas. Aš puikiai prisimenu, koks neryžtingas, bailus jis buvo mažutis — būdavo, susigūžia, pabąla nuo smarkesnio žodžio, bet buvo ir neatlaidus, netgi tūžmingas. Viduje jis ir dabar toks. To aš jam, žinoma, nesakau, tačiau jis jaučia, vengia mano akių, jo rankose nuolat regiu sviedinį, bet dažnai matau, kaip jis nerimastingai slankioja po kambarius, jis visada kaip ne savas, kai nėra prieš ką vaizduoti (beje, visi jam “vaizduoja”, jis ir manęs, ir motinos ne kartą yra klausęs: ką čia vaizduojate?).

Lankė dailės mokyklą, nepatiko, mokėm skambinti pianinu, pramoko, bet nesu matęs, kad kada prie jo prisėstų, užtat su kamuoliu nesiskiria; pažįstamas fizinio lavinimo mokytojas sakė, kad jis ir ant skersinio mėgsta karstytis, betgi sudėtas jis tikrai ne gimnastiškai, jokiam sportui netinka. Gabumų visur gana vidutiniškų, užtat karštligiškai, galbūt net apimtas nevilties ir baimės, ieško, kur galėtų pasižymėti. Žinoma, man jis to nesako, mes iš viso apie tai nešnekame.

Kartais matau, kaip jis, kalendamas parkerio galu į dantis, sprendžia kokius galvosūkius — orientaciją, beje, turi neblogą, gal prie braižybos lentos tiktų, gal prie kokių formulių, gal architektas, sakau, inžinierius — čia aš jį dar galiu įsivaizduot, na, gal dar prie staklių, taksi vairuotoju, daugiau... Motina sako, kad aš jam per mažai skiriu dėmesio — kartą vakare, kai jis jau miegojo, ji man atnešė cigaretes, benzinkėlę...

— Nedrįsk landžioti po jo kišenes, nedrįsk šnipinėti, — subariau ją, dėl cigarečių žadėjau pasakyti kita proga, kai užuosiu kvapą, net pats lioviausi rūkęs, manau, nutversiu kada, vis pauosdavau, o jis kartą kad atsigręš išsišiepęs:

— Ką, — kvepiu? — Tyčia prisirūkęs.

Aš ir anksčiau nujaučiau, kad jis iš pat pirmo karto suprato, jog aš seku, kelis mėnesius mūsų santykiai buvo įtempti. Ir še kad nori! Tiesiog skaito mano mintis, o apie motiną nė kalbėti neverta — jis visą laiką ją pašiepia, žino, dėl ko ji susirūpinusi. Tačiau puikiai jaučia, kas jaudina ir mane, ir tai, matyt, žeidžia jo savimeilę. Taip, taip, aš dažnai sugaunu jo pašaipų žvilgsnį, ir ne jis, o aš pirmas suku į šoną akis, kartais išgirstu gana kandžių pastabėlių. Ir vis dėlto galvoju: jis negali to jausti, negali žinoti, kad jį stebiu plėšraus paukščio akimis, tačiau ne taip kaip motina, — jai svarbiausia, su kuo draugauja, kur būva vakarais, ji visuomet dėl jo sunerimusi, netiki nė vienu jo žodžiu.

— Jis mums viską meluoja.

— Neklausinėk, ko nereikia, pati verti jį meluoti.

— Aš verčiu? — susiraukė ji. — Aš motina ir turiu žinoti viską, ką jis veikia.

— Tau nedera pernelyg kištis į jo reikalus. Paauglystės metas, brandos, tu nieko čia negali suprasti, — pasakiau, o vaizduotėje tarsi kino kadre šmėstelėjo, kaip jie, susikišę į striukių kišenes rankas, griūva pro vitrinas — kiek tokių taip ir liks mūsų laiko kadruose: daužantys vitrinas, sprunkantys į tarpuvartes, užklupti čaižaus tvarkos sargo švilpuko, vikriai šokinėjantys per tvoras, per bendrametį, partrenktą ant šlapio grindinio...

Aš visur sėlinu iš paskos, man tereikia užklupti, man turi paaiškėti, kur, kam jis linkęs, o tada... Tas polinkis tegu suleidžia į jį nagus, užvaldo visą, aš tik skatinčiau, aš tik apsidžiaugčiau, sakyčiau: eik ten, kur tave labiausiai traukia, sūnau, aš tada dėl jo būčiau ramus. O dabar jis tarsi dulkelė — atplyšęs, atliekamas, nerandantis vietos, nejaučiantis pašaukimo — kiek jis gali glaustytis prie sienų, dūlinėti pakampiais, gaudyti kamuolį tuščioje salėje, po aukštais skliautais, be paliovos jį gaudyti — ir vis į krepšį, į krepšį... Tegu prisipildo tribūnos, tegu nušvinta toj salėj prožektoriai, tegu tos tribūnos sugaudžia man, tėvui, to per maža — kas, kad jis prasiverš pirmas, bus centro puolėjas, kas man iš tokio?

Jo kambarėlio sienos nukabinėtos medaliais — iš kur jų ir prisirinko? Sportininkų, artisčių nuotraukos, nors muzikos jis nemėgsta, bet turi ir madingų dainininkų bei ansamblių įrašų.

Tačiau aš nepasakiau svarbiausio dalyko, nepasakiau, dėl ko pradėjau šį pasakojimą, nepasakiau savo didžiausio rūpesčio, slapčiausio jausmo — man gaila jo. Mažas, smulkutis, kruopštus ir klusnus, jis kėlė man gailestį, kelia ir dabar, o kodėl — pirmą kartą taip aiškiai supratau ir jaučiu būtinybę pasakyti, nes už jos turi slypėti ir daugiau labai svarbių dalykų. Klausiu save, kodėl gi man jo gaila? Klausiu, kuo aš jį norėčiau matyti, ir purtau galvą — ne, ne tai, ne, ne. Net jeigu jis turėtų tikrų meninių gabumų, stiprių polinkių, aš nenorėčiau nei kad jis pieštų, nei kad būtų aktorius... Priežastis viena — tiek reikėtų pastangų, kad jis šio to pasiektų, o jeigu pasieks — kas? Kad ir kaip aukštai iškiltų — kas? Pagaliau ar lengva vidutinių gabumų žmogui tapti mokslininku, garsiu menininku, kiek gi jų, tų garsių? Aš daug jų pažįstu, ir visi jie mane apvilia. Be to, ir tai turbūt svarbiausia, tas beveik nė kiek nepadidina subjektyvaus laimės pojūčio. Tačiau to negana: aš pats matau, ir ne vienas net geriausių, žymiausių, yra geraširdiškai prisipažinęs, kad kuo daugiau suvokdavo, atrasdavo, tuo daugiau jiems iškildavo neaiškumų, tuo didesni nemokšos pasijusdavo, o juk gilintis į mokslą jie pradėjo vildamiesi daug (jeigu ne viską) išsiaiškinti, pasakyti, parodyti kitiems, o šit dabar parodyti jie neturi ko. Taip ir gyvenimas praeina, susilpnėja atmintis, o jie vis knapsi ir knapsi prie knygų, vis sprendžia kokią lygtį, nori suprasti, atrasti, tapti garsūs, įgyti išminties, o tai tik liudija, kad jie nepasiekė, ko norėjo, tai negi pasieks dabar, susenę, bejėgiai, ir kas iš to, kad pasiektų. Ne, nei mokslas, nei menas, netgi garbė jų nepadarė laimingesnių, jie turėjo tiktai viena — triūsą, ir nė mirksnio poilsio bei atvangos.

Šit ir klausiu save, kas jo laukia, jeigu kops tomis pakopėlėmis, net jeigu viršūnę pasieks: visuotinis pripažinimas? garbė? laimė? Tauresni, ištikimesni draugai, meilė? Anaiptol. Visada — ir išorėje, ir viduj — atsiras kas nors neigiantis, abejojantis, tempiantis jį žemyn. Vadinasi, eilinis, ir tiek. Betgi manęs ir tai nedžiugina. Kažkas virpteli viduj — baikštus, išgąsdintas, jisai sako ne, ir iš to man tampa aišku, jog aš vis dėlto noriu, kad ir jis koptų į kalnus: į kalnus, ir kuo aukščiau.

Štai čia ir atsiveria beprasmybė, kurioj gyvenu, su kuria susidūriau sulaukęs vidurdienio: spūstis, grūdimasis, konkurencija, alinančios grumtynės, begalė vienodų dienų, kartojimasis to, kas jau buvo, kartojimasis tų pačių žodžių, veiksmų. Buvo laikas, kai aš sukau į šoną akis, spraudžiausi į kampą, negalėjau žodžio ištarti ir — kokie niekai! — kai nežinojau, kur padėti kablelį, neprisiminiau kokios datos, žodžio ar formulės, kurios niekad man nereikėjo. Gniuždantis nemokšiškumo ir nepilnavertiškumo jausmas, pastangos jį įveikti, kompensuoti — štai kas jį lydi jau dešimti metai, kai jis lanko mokyklą, lydės ir toliau; priekabūs mokytojai, peikiantys, barantys, reikalaujantys, lenkiantys jo galvą žemyn, kad ir kaip jis priešintųsi. Koks netikras dėl visko jis bus! Kiek maža regės saulėtų, nerūpestingos laimės ir pilnatvės akimirkų. O ką gi jis pamatys, kai bus sužinojęs, supratęs, kai iškals daugybę vardų, datų, perskaitys aibę knygų? Ar bent kiek jį sustiprins tas žinojimas, ar pravers gyvenime? Kur? Kada? Kaip? Žiūriu į sūnų — tokį keistą, nepasitikintį, besigūžiantį, bejėgį, sutrikusį — kur jis eis? Ką jis darys entuziastingai, džiugiai?

... Anksčiau gal nebūčiau išgirdęs šių žodžių, jie nebūtų manęs sukrėtę, nebūčiau pajutęs jų tragiškos giluminės prasmės, nors, aišku, būčiau komentavęs, šnekėjęs, ar tai išraiškinga, tikra, ar ne, ir tai būtų buvę ne kas kita — nusikaltimas, abejingumas svetimam skausmui, nelaimei; dabar ji plaukė iš mano sielos, ji buvo jiems atvira, visa būtybe jaučiu jų turinį, juose pulsuojantį skausmą, neviltį. Negalėjau atplėšti akių nuo ekrano: išpurtęs, sumaitotas, visų niekinamas ir iš tiesų niekingas žmogus glaudėsi prie šiurkštaus aplyto medžio, inkštė net kretėdamas, paskui skausmas jį ėmė purtyti, jis suleido pirštus į žievę, ėmė kūkčioti, suklupo prie medžio kojų ir — o dieve! — kokios gėlos kupinu balsu... Kaip trūkčiojo gniaužiamas skausmo tas balsas, kai pratarė... Juk kiekvienas žmogus, pasakė jis, virpančiais pirštais braukdamas šiurkščia žievę, glostydamas medžio žaizdas, tildydamas pirštų galiukais, malšindamas jų skausmą... kiekvienas žmogus, kad ir kas jis būtų, kad ir visų menkiausias, — gal ne šiaip sau, gal ne iš nieko, ne be priežasties, ne be jokios paskirties — kam gi jis buvo mylėtas... Ne, jo kažkam reikėjo. Ne šiaip jis buvo pasodintas, iš nebūties prikeltas... Ir jo tuklų kūną vėl supurtė raudojimas.

Kas tu buvai? Kur tave šliūkštelėjusi banga išmetė? Kas tu, antenomis ūseliais gaudęs tolimiausius garsus, čiupinėjęs uolas ir skalūnus, sklendęs tarpekliais, sprukęs nuo plėšrių staiga išnirstančių pabaisų, tyliai sėlinęs, mažais akių žiebtuvėliais pasišviesdamas beribėj nakty, — kaip tu iki šiol orientavaisi laiko ir erdvės begalybėje, kaip tu įstengei atlaikyti milžinišką spaudimą ir slėgį, įvykių kaitą, permainingą maišatį, tu, mirksni, kas tau davė formą ir patvarumą — tu kuprotas, pašiauštais dygliais pabaisa — iš kur tavo sprendimų dermė ir patikimumas, ar jie kartais neturi to, kas būdinga roplio šarvams, kalnų ožio kanopoms ir ragams, ar ne ta pati galia, kuri formuoja visa, kas kieta ir tvirta, pagimdė ir tavo logiką, gebėjimą svarstyti, nutarti, ar ne ta pati galia, kuri pasirenka ir nusprendžia, ar nėra tavo mintyse kažkokio kieto nepalenkiamumo, ar jos nėra tarsi druska, išsisunkusi iš tavo kūno? O gyvastingoji banga, kuri tave nešė! Ir tie, orientavęsi pagal tuos pačius ženklus, visi apdovanoti tokia pat uosle ir nerimu... Ką čia tavo vardas bereiškia? Išgriebiamas esi kaip vienas iš knibždančio gyvenimo vandenyno. Šis gyvasties prasiveržimas atslūgs, ir visa, kuo ji gyveno, kas jai taip buvo svarbu ir reikšminga, virs tuščiais kevalais, mirusiais lukštais, kiaukutais, išnaromis. Po jas klaidžios kiti vaikai, naršys, rankios, apžiūrinės, uostinės, vardins ir kataloguos iš naujo. Juk ir mums tai, kas aniesiems, praėjusiems, buvo kraujas ir kūnas, dabar yra tik egzotika, nesuprantami prietarai... Dabar jau gali matyti: štai tavo totemai, stabai, štai visa, kuo šiandien esi gyvas, kas tau šiandieną taip svarbu — jie irsta ir dūlėja tavo akyse. Štai stulpas, ženklinęs ribas ar sieną, nuo kurios tu negalėjai atsitraukti, štai ženklas, kurį slėpei saujoj ir slapčiomis norėjai perduoti kitiems, išsaugoti, palikti. Godus besoti įdirgintais nervais, vestas instinkto, kaip šunį veda uoslė, kaip alkanas užuodžia maisto kvapą, kaip trokštąs — drėgmę, kaip aklas kliūtį, taip ir jis, gyvenąs ir besiorientuojąs pasaulyje, esančiame tavyje, iš kelių žodžių, štrichų, garsų mokėjęs atpažinti, kas tau svarbu, gimininga. Vijokli, kabinęsis į mūro sieną ir slydęs žemyn, tu, kuris tūnojai vienutėje ir girdėjai, kaip pasisuka raktas, tu, visada budrus, laukiantis, besidžiaugiantis, kai pasakoma, kas tau labai rūpi, svarbu, — dabar tu kaip medūza išmestas į krantą, kaip giluminis krabas, ko tu ten ieškojai, budėjai, prieš ką protestavai, triumfavai, trynei iš džiaugsmo rankas, kvatojais, kikenai, piktinaisi? Tu styrai lyg aprūdijęs geležinis karkasas, tu dabar ausis, kuri girdi, kaip laivas ūkia rūke, akis, kuri nieko jame negali įžiūrėti.

Ropojai smėlynų juosta į šviesą ar prie vandens. Jie pamatė, pakėlė kaip krabą, pavartė, pačiupinėjo pincetais, apžiūrėjo makaluojančias ore kojytes, išsprogusias akis.

Tai tu, dieviškasis, tu, spinduly, tu, saulėtas gūsi, tu, viltie, ir tu, tikėjime, tu, meile, sakyki — ne aš, ne, šitas gyvis, ne aš, gaudydamas agoniška burna orą, sakyk aš ne, šauki — ne, bet jie jau eina, jie traukiasi nuo tavęs, juodo vabalo, gulinčio baltoje lovoje...

Ir jokios dvasios nebuvo, ir nieko dieviško, įkvėpto, tik biocheminiai procesai...

Tirštėjanti prietema ir lietaus šnarėjimas liepose, bet nei liūdesys, nei siaubo gūsis, čia niekas nebeturi prasmės. Kaip tu galėjai, kaip tu drįsai pravirkti tirštėjančioje liūtingo vakaro prietemoje už šitų sienų, — ar nematai vedamas, ar nematai išvaromas, rišamas ir nematai, kaip prietemoje šen ten žiburiai žali, žiburiai geltoni palei aukštą demonstracijų ir šventinių eisenų tiltą?

Tokia gausybė, toks perteklius ir prabanga. Ją išspjauna, išmeta, išstumia milžiniški gleivėti padarai, ir ji išsilupa iš lukštų, išlenda iš žemių, sprogdina kevalus, uolas, tūno medienoje, kur tik prasideda irimas, — iškart naujos formos ir pavidalai atsiranda, kirba, veržiasi vieni per kitus, veržiasi prie vandens, šviesos, maisto, drasko vieni kitą, gaišta, žūsta, kiekvienas ateina, kad ką nors sunaikintų, prarytų kitą, ir jie gelbstisi kaip išmanydami, slepiasi už kamienų, lenda į žemę, į vandenį, keičia kailius, išsiaugina sparnus, snapus, nagus, dantis, iltis, lekia, tveria, griebia ir dvesia, dvėselienoje — vėl nauji, knibždantys, gajūs, bet ir tie išdvesia, jeigu nesuranda drėgmės, neįsirausia į žemę, nenušliaužia prie šaltinio, nesudrasko, nesuryja puvėsių, mėšlo — kas pakliūva; bepigu jiems būti išrankiems, kai badas negresia, o šie buvo priversti maitintis tuo, kas pasitaikė, atliekomis, maita, todėl ir tapo hienomis ir šakalais. Ne kartą jau buvo: karų metais, suiručių sąlygomis, o ir taikos — ne vienas tampa šakalu ar hiena. Puvėsių ar mėšlyno lerva tampa drugeliu... Visa esmė — kiek ilgai gali priešintis. Aš netikiu tais padalinimais: ir protas, ir siela, ir savigarba, ir išdidumas, ir meilė nedaug tegali, kur kas daugiau kepenys, skrandis, plėšrūs nagai ir alkis...

O jau dykuma, troškulys ir žalsvos rasotos žvaigždės, ir kai jau nebegalima ištverti, iš uolos ištrykšta vanduo, iškrinta mana, apsireiškia balsais, praneša kur, paliepia ir veda, išgelbsti, ir įvyksta tai, kas neįmanoma — stebuklas. Ta smėlynų gentis tai patyrė. Visi bendrai, išvien, sujungti tos pačios negandos, ir tie patys regėjimai juos lankė. Kaip niekad, žmogus tada klausė kam, kas, kodėl ir iš kur, kaip niekad — iš arti matė erelio nagus, snapą, hienos godumą, liūtui žiūrėjo į akis, prišliaužęs keturpėsčiom, su visais gyvais padarais šnekėjosi, ir balandis su mirtos šakele atskrido, ir atsirado Nojaus laivas. Agonijoje, alkyje, troškuly, tiesiant rankas į dangų — karštą, plikinantį, atrandama uolienų vėsa, gremžiant nuo kaulų pūliuojančią mėsą, atrandama uola, lazda, šaltinis, akmenys virsta duona...

ARTĖJIMAS

[1]

... O naktys... Argi mums negera buvo čia vėlyvais vakarais prie tavo židinio, kurio atšvaitai plazda ant sienų, mums, pabėgusiems nuo sumaišties, minkštuose foteliuose su kavos puodukais, žiūrint vienas kitam į akis, ramiai šnekučiuotis, atsargiai nukratyti nuo cigaretės pelenus, pasakyti ką nors balsu, kuris sušildo, apgaubia, ramina? O tavo didelės ramios akys, įtraukiančios šiltas sūkuriuojančias ūkanas, apgaubiančios, — po tavo alsavimu, po tavo delnais, už tavo grakštaus pasilenkimo, už tavo viskuo besigėrinčio žvilgsnio — kitas pasaulis, pasaulis, kur motina pasilenkia prie vygės, jos tyli, be garso prasidedanti dainelė, jos gobiančios rankos, jos kuždesys, akių glamonė, gera jam buvo miegoti, kol tavo talpi širdis budėjo virš vygės. Gražius sapnus sapnuojantis kūdikėli, ar girdi, kaip sučežėjo jos plaukai, ar girdi tą lopšinę — mėnuo keliauja virš išpurentų laukų ir girių, šiltos ūkanos kyla iš slėnių, ramiai be garso teka vanduo... O gyvenime, nuplaukiantis į šiltas mėnesienos tolumas! Aš matau gimtosios gryčios staktą, matau prieklėčio akmenį, matau seną galulaukės obelį. Gera man buvo sapnuoti, kai tu sargu buvai mano būties.

Neišbaigtas, nepilnas ir nevientisas aš buvau be tavęs, vidurnakčių pabalda, knygų žiurkė. Alkis man gniaužė gerklę, be galo stigo kažko, geriausioji mano prigimties dalis džiūvo ir troško. Alkana meilė, alkanos akys, rankos, balsas, o dieve, net balsas. Aš mylėjau medžius, mylėjau arklius, gražius peizažus, skulptūras, muzikinius sąskambius, mylėjau išmintį, tiesą, knygas. Mano meilė ir švelnumas visur glusčiojo, šlaistėsi visais patvoriais, konvulsiškai trūkčiojo, puldinėjo, dūlino, paskui grįždavo kaip gyvulys, varomas į skerdyklą. Visa mano būtybė geidė pilnatvės — meilės, grožio, susižavėjimo, švelnumo. Glamonėti, gėrėtis, negalėti atplėšti akių, geisti ir geisti, peržengti ribą, išsirutulioti iš savęs, susilieti, tapti didesniam nei esi, priimti ir gėrį, ir blogį, pasakyti sau: taip, pasakyti taip — gyvenimui, viskam, kas yra, pajudėti iš mirties taško, iš sustingimo įmanoma tik per tave, tik iš tavęs, o meile, tai tu gyvybe degi, tu uždengi ją nuo vėjo, tau pavesta ją tausoti ir saugoti, iš tavęs — mūsų gyvastingumas, kai tu apleidi, senka ir mūsų gyvenimo versmės, ateina sustingimas, nejudrumas, nebūtis, ateina grublėta senatvė. Tai nuvilnyki švelniomis linijomis, kalnais ir slėniais, sustink, virpėki krūtų aptakumu, žiūrėk mylimosios akių mėlyne, žole tegu tampa tavo plaukai, vaisiais tavo krūtys, vėjas, vanduo tavo glamone, debesim aukštais ir pūkiniais debesimis — tavo godos, visa, kas mus traukia, žavi, ką mes norime paliesti, suprasti, įspėti, galbūt tėra dvelksmas, blausi, nesuvokta, tolima tavo esybės užuomina, užuomina balso, gesto, plastikos, yra kažkas iš tavęs, tavo, tau priklausančio...

Tai kodėl gi dabar tavo akys plynos ir tuščios, veidą niaukia nerimas, nepasitenkinimas, nepatiklumas, skaudus įtarumas, o kartais nuožmios neapykantos ar paniekos kirčiai, talžantys mano veidą, aš matau, kaip tu apmaudingai nusviedi rankinuką, kaip pudruojiesi prieš veidrodėlį, virpantį tavo rankoje tarsi prie įtūžusio žvėries urvo, plėšrus tas žvilgsnis, bet kas gi aš — budelis, auka, gal man reikia kuo greičiau išeiti, savo gyvybės tvinksnių aš nebegirdžiu tavo venose, visa grįžta pas mane, visa, kuo buvau tave apdalinęs, persmelkęs, grįžta kaip iš veidrodžio atspindys ir, neryžtingai pastypčiojęs priešais, leidžiasi laiptais, eina skverais per klevo lapus, draskosi vidurnakčio pūgoje, vėlei uostinėja, glusčioja, puldinėja, kažkas atliekamas, pažemintas, įžeistas, nebeturintis vietos. Kaip aš tada nemačiau tavo plėšrios savimylos, užtemdžiusios man akis, kaip nemačiau egoistinio pasitenkinimo, kaip?

... Ateina palaidais naktiniais, ir jo rankos panirsta po jais, slysta klubais, ne, ne, nereikia, slysta liemenio išlinkiu, drabužis, gaubęs ją, minkštai nuplevena ant sofos, į jos plaukus panirsta veidas, jis visas — į švelnų aptakų baltumą... Aš myliu tavo kūną, tavo alsavimą, tavo lūpas, tavo balsą, tavo rimtas, sruvenančias švelnumu akis, atidžias, pasiruošusias klausytis, įdėmias ir geranoriškas, aš myliu tavo tylias rankas, apglėbiančias nepastebimai, pamažu virstančias godžiomis ir nirtulingomis, paskui vėl švelniomis, myliu tavo lūpas, kaklą, krūtis, tu priimi ir sužadini beribiu gerumu, jis srūva iš tavo akių, rankų, juo tavo duslokas krūtininis balsas alsuoja, tu tokia, kad aistra nespėja prigesti, ją žadina ir žadina tavo beribis atsidavimas ir gyvastingumas, tu visa atiduodi priimdama, nes priimi be išlygų ir pasiimi visa, ir vis dar lieka švelnumo mūsų žvilgsniams, žodžiams, tarsi magiškame sūkury aistra prisilpsta, bet neužgęsta, ji budi, ir nė nepajunti, kaip ji ateina, ji išplaukia, pakirsta iš pačių tavo gelmių, tavo būtybės. Tu prisiartini nepastebimai, tu apglėbi visa, įtrauki į savo tamsias, siautulingas gelmes, tu žinai jų viešpatiją, tu nardai jose kaip žuvis, ir aš sakau — priimki į savo kūną, duoki man savo akis, duoki lūpas, duoki geismą; kaip tu moki kurstyti ugnį, kaip moki neleisti jai prigesti, kokie tonai ir pustoniai skamba tavo balse; tai menas, tai šokis, tai polėkis, tai įkvėpimas, tai nepaprastai subtiliai išvinguriuota melodija, kur nė vienos netikros gaidelės, tai mokėjimas prisiliesti, neprisiliečiant ir prisiliečiant likti nepastebėtai, įeiti į vidų, likti jame, užtvindant kitą savo išganinga būtim, papildant jį savimi; tu plūsti gyvybės syvais, tu gydai visas žaizdas, tu gali pakelti paliegusį, taip — tu nuostabi, aš nebijau šito nuvalkioto žodžio ir nežinau, kas tave išaugino, iš kur atėjai, kartais man rodosi, kad tu išorėje taip ir negyvenai, tu išėjai iš manęs, tapai apčiuopiama — gal todėl tu tokia sava — ir vėl įeini, grįžti, čia tavo buveinė, čia tavo namai, visa čia tavo, visa čia gyva tavim. Ne, ne, gyvenimo turgavietėse tokių nerasi. Tu kaip vizija, tu beveik nereali, tu begarsė būtumei, jeigu ne tavo juokas, jeigu...

Tu kaip upė lėta ir gili, tu banguoji, tu slysti palei šitą posūkį ir šitą, tu nubėgi, nusinešdama mano valandas ir dienas, tu glaudiesi prie manęs, kaip vanduo glaudžias prie kranto. Kartais aš tarsi girdžiu, kaip tu šnabždi: aš upė, gerk mane, gerk, aš vanduo, neleisk man išsilieti. Sustok tu, išbrendanti iš vandens, tykštanti sidabriniais juoko purslais, pagauta švelnaus polėkio, išdrikusiais plaukais, kaklą vėjui atstačiusi, sulaikyki grakštų kūną, bėgsmą, judesį — tavo krūtų apvalumas, konusiniai klubai, — argi akys jau nebenori gėrėtis tavim, tavo judesio grakštumu, ar lūpos jau pasisotino, argi tu jam, man nežadini besaikio geismo, besiliejančio per kraštus, argi aš nemylėjau tavęs šakomis vėduojančioje medžių tankmėje, prie jūros, alsiame avietyne, jūrai griūvant aimanuojančiomis bangomis į krantą, argi tu neišslydai iš glėbio, soti ir suglebusi? Tik blausus dėkingumo šypsnys, tik perlinių dantų žvilgėjimas, aš dėkinga tau už viską, atleisk, argi ne jam tu kalbėjai, kad išvedė į saulėtus sodus, kad atlėgo tamsa, atlyžo, kas spaudė, slėgė ir gniuždė, netikrumas, — lengva, grakšti, kerinti, gundanti — argi ne tą naktį pakirdo moteris?

... Ateina iš masažistų įrudusios, apakintos staigaus irklo blyksnio, iš valtelių, smengančių į meldus, į krūmus, išlenda iš dilgėlynų — visos tos energingos jūratės ir valės, ir natašos — iš vilų, iš svetimų patalų, nuo turistinių čiužinių, iš bazių, vienai nakčiai išnuomojamų kambarėlių, sočios, patenkintos, įsismaginusios, pilnos įspūdžių, paskui — kava, bandelė su cinamonu, plėšrūs, sveiki dantys į minkštą kvapnų bandelės putnumą, godžios lūpos laižo ledus ir nuo dažytų praskėstų pirštelių nulaižo miltelius, jos krykščia, juokiasi, kvatoja, atlošdamos galvas, pasakoja apspitusioms draugėms pikantiškas istorijas, paskui stovi prie prekystalių, skaityklų vėsoje, nekalčiausiomis akelėmis aptarnauja klientus, jausdamos, kad koks pastėręs vaikis, nedrįsdamas pralementi žodžio, pasakyti kokio komplimento, jas stebi iš tolo — ne tokių jos ten girdėjo žodžių ir komplimentų iš tų irkluotojų, masažistų, bazių direktorių, angeliukai, ir tiek, pasidabinę blizgučiais, su kryželiais, skutimosi peiliukais ant kaklo, jos visuomet pasiima savo, pasiima kuo daugiau, prisivilioja juoku, nekaltomis blakstienomis, klubais, akimis, visokiais papuošaliukais, koketavimu... Prisirenka spalvotų akmenėlių, visokių kriauklelių, paskui jau sėslios, aptukusios vaikščios po paplūdimius, pasakos Gintarėliui ar Ramunėlei apie saulės blyksnius, apie čežėjimą ajeruose, neleis jo prie klampaus liūno, kur knibžda siurbėlės, valys drabužėlius, bijos, kad nenuklystų kur į dilgėlyną, mintimis klaidžiodama ten, kur minkšta, gera, kur buvo vila, meldai, seni natiurmortai, citrina, butelys, taurelė, pridžiūvusios kavos puodukai, kai buvo įkaitis, nes jau įdienojo, kai visus jau šaukė darbai, kai motina įrudusiu molio veidu, karščio nugairintu veidu vedė kalva zyliojančią karvę, o ji ten tįsojo, kol pridžiūvo saulėkaitoje kavos nuosėdos, kol tas putlus masažistas, tas irkluotojas, tas viskuo pertekęs “Volgos” savininkas, importinių batų, importinio chalato, muzikos, visokių blizgučių savininkas...

Štai kodėl jų motinos karščio nuplikintais veidais, sustabarėjusiose žolėse, prie išdžiūvusių šulinių, prie suskeldėjusių svirčių, prie griūvančių pajuodusių tvorų dilgėlynuose, su nugeibusiais, kūdros neberandančiais ančiukais, (koks gailus jų cypavimas), štai kodėl jos ten, prie krūmokšnių, iš pievelių, ant išskrudusių dirvonėlių, vis dairosi su tomis savo baltomis taškuotomis skarutėmis, su sekmadieninėmis maldomis, su verbomis kalvarijų takuose, šliaužia keliais vis laukdamos, — čia mano dukrelė, čia mano sūnelis — motinos dulkėtuose keliuose, springstančios dulkėmis — ką joms atneš, kuo pradžiugins tokios dukros ir sūnūs?

Vis labiau siusdamas, pavyduliaudamas džinsuotam masažistui, triukšmui bare, nes žmona dorybinga ir skaisčiąją mergelę garbina, todėl mes ir spindime, todėl mes klestime, prie alaus kiosko įnirtingai plėšdamas sudžiūvusią žuvį, ėsdamas su kaulais, su odele, su žarnomis, nes žmona tauri ir dorybinga, todėl mes... pašnairuodamas į išpurtusius, patinusiais paakiais veidus, į alaus bokalus, sustatytus prie išvietės ant akmens, į pajuodusiais, nudaužytais krumpliais rankas, į virpančius pirštus, parudavusius nuo nikotino, šnekindamas putlią pilvotą, plačiai gestikuliuojančią moteriškę su auskarais, su balta plaukų kupeta ant galvos, pilstančią alų, nes žmona labai dorybinga, tarsi ant įkaitintų akmenų pildamas ir pildamas alų, kliuksintį, šaltą, gaivų, paskui šnekėdamas su alimentininkais, vis plėšdamas tą sudžiūvusią, plokščią sidabrinę žuvį, paskui kažkokioje landynėje, plačiam pusrūsy, kur šmižinėjo apspurę vaikai, kur tvyrojo vystyklų dvokas, surūgusio pieno, pagiringų paryčių, paleistuvystės dvokas, kur pastalėje surastą čiulptuką motina, apgirtusi, apsikaltūnavusi, nešvanki, nevalyva, įgrūdo į godžią, verkiančią vaiko burnelę, kur kažkokia kelnėta būtybė — nei vyras, nei moteris, — sugrūdusi iki alkūnių rankas į kišenę, čiupo saują kapeikų ir keikdamasi išlėkė į kiemą, kur keletas vyrų krovė dėžes, ten jis tik apsisuko, žvilgtelėjo į tuos šašuotus vaikus, į varganą begoniją dulkėtame lange, į kortas, į tatuiruotas rankas, švilptelėjo, apsisuko ant vienos kojos suvapėdamas: nes žmonai labai... todėl mes taip spindime ir šviečiame, ir jau taikėsi sprukti pro duris, tačiau kelią užstojo toks plaukuotas gorila: nepatinka, pasakė, krauk, ką turi, ant stalo, mikliai, krauk, mes tuoj, mes matėme tokių, ko čia atsivilkai... jis vaipėsi, jis kvatojo, jį tąsė traukuliai, jis vapėjo springdamas... nes žmona labai, todėl... tas vyras, tas katorgininkas, tas bėglys nuo alimentų žiūrėjo į jį kaip pablūdęs, nieko nebesuprasdamas, krauk krauk, ką turi, ant stalo, o jis vis... nes žmona... ir staiga apsisukęs kad smogs tam gorilai — ir kiek išneša koridoriūkščiais pro vaikų rogutes, pro skalbimo lentas, pro praustuves, pro sandėliukus, urvais, nišomis palei buvusio vienuolyno skliautus, į tą betonuotą kiemą, užverstą dėžėmis, pro tuos žmones, stovinčius darnioje eilutėje su buteliais, pro tą vyrą, nešantį dėžę kvapnių kvepalų, pro tą su degtinės butelių pilna dėže ant peties, pro tą su berete judrų mažiuką, riestais ūsiukais, plieninio atspalvio akimis, vos neapversdamas, visus didžiai papiktindamas, — nes žmona... iš tarpuvartės dar pamatė, kaip, iškėlęs gauruotus kumščius, sustaugė tas subjektas... nes mes klestime ir džiaugiamės, nes žmona... prie betono stulpo, visas kretėdamas iš bjaurasties, — žmona, prie savo namų — žmona, o paskui su pykčiu: galų gale ko jie čia atsibastė, tie žmonės — ta estukė, ta latviukė, tie žmonės be šaknų, tie, kaip čia pasakius... nes žmona, nes nes nes, vapėjo jis, svirduliuodamas prie savo namų, masažistas, profesionalas, irkluotojas, boksininkas...

Ką gi, paseksime ir paskui tave. Žinau, su kokia mintimi ir kokiu jausmu, kokia intencija keliesi, eini gatvėmis, kas rytą tomis pačiomis gatvėmis, į tą patį darbą, į kontorėlę, ne, į ministeriją, ne, nesvarbu, žinau, kas kirba tavo akyse, kaip tu žiūri į šitą, besigrūdantį prie prekystalių, į tą už vairo, į tą, aukštai iškėlusį galvą, į tą viršininką, reikalų tvarkytoją, į tas turgaus moterėles, į tuos spekuliuojančius, parduodančius, kombinuojančius, brutalius, suktus, tveriančius, grobiančius, šnekančius iš aukštai, šaltais metaliniais žodžiais ir skubančius į savo vilas, žinau, kad jie visi tau brutalūs, kreivi, vienpusiški, banalūs, godūs, lėkšti, pasikliaujantys tik savimi, savo sumanumu, suktumu, liežuviu, postu, bet tokie gižūs, pikti, tokie banalūs jų kalambūrai, tokia lėkšta jų išmintis, jų tiesos, žinau, kaip tau visa grasu, bet, broli mano, jeigu nėra meilės artimui, jei nėra pagarbos, jeigu tik puikavimas savimi, jeigu tik egoistinis gyvavimas, rūpinimasis plaučiais, kepenimis ir tulžim, ir širdies vožtuvais, ir kraujo sudėtimi, ir medžiagų apykaita, jeigu tik toks, jeigu oro gaudymas karštymety, jeigu portveino butelys po ranka, jeigu sauja tablečių, jeigu greitosios šauksmas, jeigu ligoninės lova, laukiamasis, jeigu gydytojai pažįstami, patikimi, geri, jeigu tysojimas, vangumas, virškinimas ir riaugėjimas, ir dėbčiojimai iš padilbų, jeigu pasivaikščiojimai iš ryto su šunimi, jeigu kurortėliai ir saunos... ir vis susirūpinimas sveikata: kaip mano sveikata, kaip aš atrodau, ar ten, darbe, susirinkime, nepastebės, jeigu tie svečiai, tos mergšės, jeigu, jeigu, jeigu, broli mano, pirmąkart dedu ranką tau ant peties, velkuosi su tavim šiomis gatvėmis, sakau, rodyki tuos groteskus, kur mes, kur mes ritamės, kur? Nejauku, šalta, grasu, svetimi veidai, brutalumas, cinizmas, ir jau gydytojai stebisi, kodėl jie taip netausoja savęs, su priekaištu dėbčioja, rašinėdami receptus, ir net sociologai, net pedagogai, net filosofai, net padorūs, net visi kartais subruzda ir vienbalsiai, pasitelkę statistiką, tvirtina ir piktinasi tuo, kuris stovėjo po medžiu, arba tuo alimentininku, ta motina, palikusia savo vaiką, arba tuo turistinės bazės vedėju, tuo, tuo, jeigu visi iš karto choru, vienbalsiai, ir net deputatai, net aukščiausiose instancijose, ne, ne, nepaprasta, aš žinau, nepaprasta jiems, mažyčiams, menkiems šliužams, kirmėlaitei, — nepaprasta, kai ji nori gyventi, kai ji šliaužia... lapą, žalią lapą jai duokite, šaltinį, šaltinį, prie versmės, gyvastingos versmės, ne, ne, nepaprasta, kiekvienas nori gyventi, ir ne bet kaip, ir nenori būti kvailys, nemadingas neišmanėlis, kai tavy nėra atspirties, kai jame nebėra atspirties, kai vidinis imperatyvas... seneli Kantai, ar girdi, tyli, kai gyvybė, kaip niekad gaji, godi, vis plintanti, visa apsemianti, įsitraukianti į save, pasisavinanti, suvirškinanti, kai daroma visa, kas tiktų visiems, o man niekad netiks, o jam niekad netiks, o jis atkarus ir grasus, jis pilnas pavydo, atžarumo, pagiežos ar paniekos, visuomet tokių atsiras ir vis jie prašneks su pretenzijomis į visuotinumą, objektyvumą, riaugėdami, pagiežingi, skaudančiomis kepenimis, kur nors prašneks, iškeiks, sumaišys purvais tai, kas jam būtina, kas jai šventa, kas man kaip vanduo ir duona, kas jam kaip šviesa ir oras, vis vien atims, apgleivės visuotinumu, spjaus tau į veidą, išjuoks, suras, pamatys, kad ir į kokį kampą lįstumei, kad ir kaip tau ten būtų gera, saugu, koks tu taurus ir daug suprantantis — oho, suprantantis — jis, matai, atsirado, matai, o mes, kas jam leido, jis, jis — ginkluoti ietimis, akmenimis prie tavo urvo, kaukdami, pasipiktinę, ištroškę kraujo — į viešumą, į betonuotą aikštę, prie gėdos stulpo, kad tu raitytumeis betono tvaike, kad tu inkštumei, kad tu būtumei tik dirglumas, ironizavimas, vapėjimas apie šį bei tą, štai tau dvasios tvirtovė, štai tavo ola, štai tavo pakylėjimas, štai tavo meilė, štai koks dabar tavo veidas, kurį ką tik mačiau skaistų, taurų ir spindintį, žiūrėkite į jį, pulkite jį, ką jis ten daro, ko spyriojasi, tempkite čia.

Prie kažko visuotinio, prie tavo drėgnų įsčių, tokią gausybę išmetančių įsčių, išsiilgę akmens vėsumo, druskingo kūno, prie įsčių, prie sėdmenų, prie prieplaukų, prie plaukų, ne, sakau — prieplaukų, juk aiškiai aiškiai sakau — prie — plaukų, o jūs vėl vėl savo...

Vėduoja vėduoja pamėkliškoje gelmėje, skaidriame, ak! pernelyg skaidriame vandeny vėduoja maurai, blykčioja, verčiasi žuvys...

Kol išsakys, išniūniuos, išdainuos, kas visų užgniaužta, nuslėpta, nutylėta, kas nelyginant kokios slaptos srovės teka iš vieno į kitą, ieško atsako, žino atsaką, valiūgiškai slepia atsaką, valiūgiškai jį ir išduoda, siūlo nusiraminimą, siūlo pavėsį, tiesia vėsias rankas, kitas ateis jo pakeisti, ir tūlas snobas sakys: banalus jis buvo, sentimentalus, sakys, banalu, visa, kuo šiandien gyvename, rytoj taps banalu, praeis kaip ir visos mados, kaip tos suknelės su iškirptėmis, kaip ieškojimai mene, kaip, kaip... o jie išsižioję laukia tos pastoralės, tos odės, to, kame aš gyvenau kitados, kas mane priglaudė, priėmė, sugėrė mano viltis, mano kančią ir meilę, ir neviltį, aš neužmiršiu ir šito motyvo, tvinstančio nuo išskrudusio dirvonėlio, šitų medžių, šitų akmenų prie vandens, to meškeriotojo, mažo, šlakuotu veidu, vėsos, duslaus, gyvastingo, kurtaus laukinės prigimties balso, aidinčio viršum išgeibusio pliažo.

Juk ir čia ką tik vos nenuskendo žmogus, vakar vos nenuskendo mergaitė, o rytoj — ką šitas drumstas, šviečiantis dugno smėliu vanduo, ką praris rytoj?

Jis įjungė televizorių, magnetofoną, atsirėmė į sofos atkaltę, sunėrė ant krūtinės rankas, pasiruošęs priimti savin visa, ką girdės ir matys.

O išgintosios genties dainos melodija tvino ir siūbčiojo kaip vėjas, paskleisdamas akacijų sėklas, palenkdamas fikusus, ir tolo gyvastingas, tamprus, išnykdamas kažkur dykumoje, pasėdamas smėlio dulkeles ir vėl priartėdamas, vėl toldamas, šitaip iš naujo ir iš naujo, kaip vanduo, besiplakąs į Babilono sienas, į uolas, genamas ir genamas tolyn, ir tas laiko bėgsmas, tie vilties, meilės, gyvybės ir begalinio tikėjimo gūsiai žadino tokį džiaugsmą, sumišusį su skausmu, bet mes išliksime, mes išliksime, dainavo išgenamoji iš savo žemės gentis, dainavo tamsiaplaukė migdolinėmis akimis, tarsi sugėrusiomis visas jo žemės ūkanas, praeitį, mergina, apsikabinusi įdegusio vaikino liemenį, ir jie stovėjo tarsi skulptūrinis ansamblis ir tuo pačiu jie ėjo, ir kai vieną apleisdavo jėgos, prilaikydavo kitas, jie ėjo, o Babilone, jie ėjo kaip šios melodijos garsas, plačiai atverdamas erdvę ir ją atskleisdamas bei apglėbdamas, jie tvino kaip gyvastingi vėjo gūsiai — o Babilone, tarsi numatydami visą savo genties gyvenimą, visus vargus, kurie jų laukia, prisiekę, pasiryžę juos išlaikyti, ištverti ir vėlei grįžti į šias pievas, — tą jiems sakė iš amžių platumos siūbčiojąs vėjas, uolas skalaujančios, glamonėjančios, gludinančios bangos, amžinasis jų pasikartojimas, amžinasis artėjimas kaip dvelksmas, kaip išganymas ir tolimas kaip rauda, kaip atodūsis, po kurio vėlei visa kartojasi iš naujo, tą sako jų melodija, tvinstanti pagal amžinai pasikartojantį ritmą. Giesmėje buvo jų gyvastis, giesmėje cirkuliavo jų kraujas, širdis varinėjo žodžius, giesmėje jie atgims, išliks, ištvers amžių negandas, apskurę, basi, vos besilaikančiais ant pečių skarmalais, pereis per erškėčių krūmus, spygliuotas vielas, dykvietes, kur nė lašo vandens, nekantriai sėdės prie langelių, taisys batus, laikrodžius, žiūrinės žemėlapius, dirbdinsis lęšius, tyrinės bakterijas, sėdės už prekystalių, karstysis skudurininko vežimuose — visuose kraštuose, visais amžiais jie bus ištikimi tai giesmei, kartą ištvinusiai iš jų širdies, gyvastingos kaip vėjo gūsiai, kaip bangos...

[2]

Kartą išėjo persiutęs. Tas besišypsantis juodukas trumpais pirštais, vis taisinėdamas akinius, pasakė: “Ko tu spyriojiesi? Mes su draugais pasitarėme, įsigilinome į tavo aistrą senienoms... tos visos statulėlės, retenybės, seni laikrodžiai, monetos ir visa kita, tas kasrytinis lindimas į vonią, dainos ir stūgavimai — tai šį tą reiškia”. — “Šį tą reiškia! — šūkčiojo jis mintyse, kurtinamas mašinų ūžesio ir bilsmo. — Šį tą reiškia ir jūsų, gerbiamasis, aistra turistinėms išvykoms, tie kopimai į kalnus, vis į viršūnes, bet vidutiniškas, nepavojingas, neaukštas, šį tą reiškia... ir nebūtinai į profesines ar intelektualines aukštumas, o paprasčiausią kar... karjerizmą, žodį, springstantį, buksuojantį ties “r” raide, va, per ją peršokus, per pirmąją, per slenkstį, kurį, beje, jūs lengvai įveikėte, tada jau lengviau, antrąjį “r” galima įveikti iš inercijos, antrasis ne toks aukštas barjeras, va, pirmoji — pati kritiškiausia, ne aš čia klumpu, o jūs, jūs vis karrr... karrr... — Tas žmogus iš tikrųjų dažnai vartodavo šį žodį, jis girdėjo, kad jį taria pabrėždamas pirmąją “r”, sakytumei net su pykčiu. — Nesibaiminkite, tolimesni garsai tokie švelnūs, aptakūs, kuklūs, susiklausę, prisiglaudę vienas prie kito, šiugždantys kaip drabužis jaunutės mergaitės; joms, beje, jūs irgi turite silpnybę. Aš ir pats žinau: visas žmogaus gyvenimas yra pasąmonėje, o pasąmonė tai kažkas nerealizuota, nustelbta, neatskleista, kas nori plėtotis, augti ir nuolat spurda, bruzda, veržiasi į išorę, beje, ne visuomet laiku, vietoje, prieš mūsų valią, protą, visa šį tą reiškia, jums irgi; ko jums taip atsiriboti nuo kitų, stumti juos kuo toliau nuo savęs, užgriozdinti profesiniais, nieko nebesakančiais moksliškais terminais — čia ekskrementai, sakote, ir jie jums nebekvepia, čia toks atvejis, čia toks, čia klinikinė mirtis, latentinė išeitis. Ne, ne atvejis, ne vien kažkas biologiška ar fiziologiška, o pragaištingos sielos SOS!, ir kartais pravartu jį girdėti. Bet aš nemoralizuoju ir nemokau — jūs kitaip čia ir negalėtumėte, tačiau — visa turi būti savo vietose...”

Kartą, kai Juozas ėjo nykus ir prislėgtas, jį sustabdė vienas jaunutis gydytojas, toks putlus, gyvas, geraširdis.

— Jūs nenusiminkite, — pasakė jis, — kad ir kas būtų. Aš jums duosiu paskaityti vieno buvusio, taip, buvusio paciento laišką. “Taip, aš sunkiai sirgau, — rašė tas žmogus. — Du kartus aš kritau, buvo menkesnių ligos apraiškų, kurias žinau aš vienas, kurios neužfiksuotos byloje. Ir tada aš pradėjau stebėti save, viską, aš apsiginklavau prieš savo ligą, vieno profesoriaus žodžiais tariant, iki dantų, aš žiūrėjau į ją be jokių išlygų, be jokių iliuzijų, nuo to momento, kai gydytojai jau buvo konstatavę, priėję išvados — beviltiškas. Tada aš ir sukaupiau visas galias, ne, pasakiau, ne, jeigu žmogus nenori būti atplėštas nuo žemės, nenori, pasąmonėje nenori tapti pranašu, baltu žmogumi, kokiu atpirkėju ir pan., ir pan., jeigu jis nenori, tikrai nenori juo tapti, o tuo pačiu tapti apgailėtinu ligos atveju, jis juo gal ir netaps, jis priešinsis, nes puikiai mačiau, vienas mačiau, kad manyje yra dar kažkas sveiko, kuo galiu remtis, pasikliauti, tikėti; nuolat, kas akimirką, kaupiau, puoselėjau tai, lipdžiau iš kruopelyčių, ėmiau save gerbti, pasitikėti, net ėmiau savimi didžiuotis — matote, koks aš protingas, visa žinantis, o tai irgi buvo užgniaužtas liguistumas, jis prasiverždavo, niekur nuo savęs nepabėgsi. Kukliau, pasakiau, tu joks genijus, tu vienas iš daugelio, iš milijonų, aibės tokių, šimtą kartų už tave pranašesnių ir didesnių, ko dabar rėki, ko pūtiesi? Kuo tau čia didžiuotis. Būk toks kaip visi, niekas tavęs nepersekios, nesiraus po tavo stalčius, nežvilgčios į tave gatvėje. O jeigu negali — ištirpk, išnyk, užtenka, tu prisipuikavai, prisididžiavai savimi, šaukei: talentas, o paskui pamatysi, kiek tu turėjai talento, ar iš viso jo turėjai”. Toliau jis rašė: “Prisimenu, kaip man buvo svarbu vienas momentas — tada, kai aš buvau atblokštas, atskirtas nuo savęs, kai jūs elgėtės taip, tarsi mano valia, protas, intelektas nieko čia nebereikštų, nieko negalėtų padėti, tarsi visa čia prasidėtų savaime, kur organizmas nebeįstengia pagaminti kažkokios reikiamo kiekio medžiagos. Ar prisimenate: žmogus — aplinkos produktas, bet jūs kažkodėl tai užmiršdavote ir užmiršdavote, ignoruodavote, iki šiolei aš nesuprantu, kodėl prisimenu, kaip piktinausi: kaip jie galėjo atskirti mane, savo gyvenimo šeimininką, savo laimės kalvį, nuo manęs paties, kodėl jiems nesvarbu, kaip aš kovojau su savo negandomis, ką aš apie jas žinau, manau, suprantu, kodėl jie taip manimi nepasitiki, kodėl jiems visa manyje įtartina, kodėl jie manyje nebenori matyti nieko sveiko, perspektyvaus, — bendromis pastangomis, išvien galėtume įveikti tas pamėkles. Kodėl ir čia aš susidūriau su visa žinančiais, kodėl jie elgėsi taip, tarsi manęs nė nebūtų, kodėl: tu daryk, mes žinom, mes suprantame, kodėl vis girdėjau iš jų aha, kodėl, vis iš šono, pasikreipdami rašė, rašė, stebėjo, rašė...

Kodėl aš pats vienas, savo išgalėmis turėjau suprasti? Ne, pasakiau, mano valia šį tą reiškia, šį tą reiškia mano tikėjimas savimi, kitais, mano šuniškas noras gyventi, išlikti, visa jis reiškia, liga neatsiranda be niekur nieko, be priežasties, o ji anaiptol ne organinė, materialinė, fizinė. O, kaip aš kankinausi, koks buvau sutrikęs, paralyžiuotas, bevalis, kol atradau šitą tokią negudrią tiesą, menkiausia smulkmena, atsitiktinumas mane galėjo priblokšti, pargriauti, sustabdyti normalų organizmo funkcionavimą, niekuo aš nebegalėjau tikėti, net savimi — ar beįmanoma didesnė pragaištis, ir niekas čia pas mane neatėjo, niekas neguodė, niekas neištiesė rankos, bet aš radau, aš iš karto pasijutau tvirčiau tai supratęs, dar daugiau, pamačiau — sveikstu, galiu pasiekti, žinau, kaip kovoti, žinau, su kuo, jie man tapo nebereikalingi...”

— Na, ir kaip tas ligonis? — paklausė Juozas, pridurdamas, kad kažką panašaus išgyveno ir jis.

— Kol kas gerai, sveikas, nors mes dar negalime būti tikri, niekuo mes čia negalime būti tikri, bet jau dveji metai, kaip jam mūsų paslaugų nereikia. Net apmaudu: jis vis čia ir čia, jau taip patiko, taip patiko jam, kai apie jį tupinėjama, priprato, susigyveno su čionykščiais, nors dabar, kai gerai pagalvoju, — ne, ne iš tų jis buvo, tūžo, širdo, kamavosi dėl kažko, čia jis užsidaręs, neprieinamas, čia vėl familiarus, lipšnus, pasikliaujantis tik kitais. Labai prieštaringas buvo. Toks išdidus, orus, ir visa tai mes laikėme ligos simptomais, o pasirodo, čia ir buvo jo stiprybė, išsigelbėjimas. Ką padarysi — visą gyvenimą žmogus mokaisi. Tik, va, aš turbūt vienintelis, kuris tiki, kad jis čia nebegrįš, beje, gal net tvirčiau už jį patį, ir jeigu jis čia dar lankytųsi, stengčiausi kaip įmanydamas tą tikėjimą sustiprinti. O kiek buvo nesusipratimų, kaip jis mane vienu metu dergė, viešai net rašė į spaudą — jis gabus aktorius — lyg būčiau buvęs koks priešas, lyg aš jam būčiau prišaukęs tą ligą, lyg aš jam, kaip ir kitiems, būčiau nenorėjęs padėti. Norėjau, bet nemokėjau, neįstengiau, laimei, čia visa baigėsi gerai, pasirgo žmogus metelius kitus, pasiblaškė, prisikentėjo, užtat ėmė geriau suprasti ir save, ir kitus.

Profesinė etika man neleidžia, aš jums pasakyčiau, aš galbūt kuo daugiau galėčiau padėti, bet, žinote, mes kiekvienas turime savo.

— Užteks! Ačiū! — su sau būdingu impulsyvumu šūktelėjo Juozas, pažiūrėdamas tam geraširdžiam vaikinui į akis. — Jūs ir pats nežinote, kiek man jau padėjote. Va šituo laišku. Aš ir sakau, ką jis ten rašinėja, kaišioja tabletes, to betrūko, kad pradėtų priverstinai gydyti nuo alkoholio, aš nebegeriu, ir keista, nebejaučiu jokio potraukio gerti, o anksčiau, būdavo, periodiškai, kas mėnuo po kelias dienas, paskui kas dvi tris savaitės... Tiesiog negalėdavau — praeina kiek laiko — dirbu, esu sveikas, žvalus, visa sekasi, paskui visa nusibosta, reikia būtinai kaip nors atsišviežinti, pabendrauti, pasižvalgyti, kaip gyvena kiti, ne taip oficialiai pabendrauti, ne labas, sveikas, kaip sekasi, ką veiki, ką tu galvoji apie šį ir apie tą, ne šį tą išmanančio intelektualo tonu pabendrauti, ne oriai, kaip tau pritinka, laikant kitus per pagarbų atstumą, o tiesiog išsirėkti, išsiputoti, išvemti, kas tavyje per tą laiką susikaupė, ką laikei savyje. Ir kur tas nuvedė? Chroniškas alkoholizmas — šimtgramį išgėriau ir, mano didžiausiai nuostabai, toliau jau geriu be saiko, iššvaistau pinigus, prisišneku, išsikeikiu, kur nereikia, netinka, ne vieta, paskui pats bijau, paskui kepenų cirozė... Paslaptis čia negudri: švariai, dorai reikia gyventi, be veidmainiavimo, užslėptų kėslų, klastos, tada tau nieko nereiks bijoti. Bet ak, kaip mes nemėgstame moralizavimo, to žodžio “dora”, geriau jau mums alkoholizmas, profilaktoriumai, kraupiosios ir netikėčiausios, visiškai žmogų nurašančios diagnozės... Negi mums iš tiesų geriau? — ir Juozas pažvelgė į tą gydytoją, kuris klausėsi jo tiradų išraudęs, žvilgančiomis akimis, net rankas trindamas, ir tai jį dar labiau paskatino, jis tiesiog siuto, nebetilpo savy.

— Negi mums geriau, — šaukė, — tų, kitų, kolektyvo, gydytojo, kokio įgaliotinio parama, žmogiškumas, draugiškas teismas... negi mes jau tapome tokie bejėgiai, kad niekuo nebeįstengiame padėti patys sau, seilėdamies, alpdami, aikčiodami imame iš kitų rankų tą gerumą? Kodėl mums jo taip reikia iš kitų, ne iš savęs, kodėl mes vis žiūrim į kitą, laukiame kažko iš kito, kodėl mes taip gerai matome, ką kitas daro blogai? Ar ne todėl, kad laužome, trypiame, paminame tai, ko paminti negalima, supranti! — saukė jis, pažiūrėdamas į plačiai besišypsantį gydytoją.

— Užteks! — nusijuokė šis. — Užteks, nes vėl prirašysiu tablečių.

— Aš tau dėkingas, — pasakė Juozas, — kad leidai nors čia šitaip išsirėkti, matai, brol, aš vis dar teberiaugėju užsitęsusiomis pagiriomis, o sakote — sveikas. Toli dar iki to, kapitališkai reikia susiremontuoti.

Į poilsio namus važiavo pro Užpelkius. Namai buvo įkurti dar ikikariniais metais, šilelyje, prie upės, plukdančios savo vandenis per gimtuosius Užpelkių laukus, pievas, serbentynus, juodalksnynus.

Buvo kiek vėjuota, tačiau dar saulėta spalio diena. Keliukuose, kuriais krypavo gaziukas, žvilgėjo balos, vėjas čia rimo, čia kilo, šalikelėse raibuliavo vanduo. Ražienos, šiaudų stirtos jau buvo spėjusios pajuosti, tačiau po lietaus ūmai švystelėjusioj saulėj staiga sužėruodavo, danguje iškildavo purūs, neregėtai aukšti, garmantys debesynai, kuriuose staiga šmėsteldavo juodas, nuožmios krušos galybės pritvinkęs tumulas, o kartais tai būdavo tik mažas ruoželis, savotiškas pranašas, užuomina, kad tame danguje siaudžia ne vien šilti vėjai, bet ir pikta jėga, galinti prapliupti liūtimis; debesys išnirdavo kur ties horizontu, tokie nelaukti, statūs, kupini didingos rūsties. Jie bet kada galėjo pasklisti pažeme, palikti šias ražienas ir laukus be saulės, netgi be vėjo. Nepaisant šitų perdebesių, laukais liejosi šiltas auksinis geltonis, jį skleidė klevai, liepos, jis vilnijo į pamiškius, viešpatavo pakloniuose — toks buvo tikrasis šios dienos motyvas, ir jo širdis ėmė pragaištingai tuksėti, kai gaziukas įvažiavo į Užpelkių laukus, kai slėnyje šmėstelėjo Daukinčių klojimo kraigas, — kur jis lekia dabar kaip vagis per patį bulviakasį, įrėmęs kojas į skardą, įsikibęs į rankeną, žvilgčiodamas į bulvienų lopelius, kuriuose triūsia, tampo maišus pilki žmogeliai, į fermas, šienainius, žvyro karjerus, apšiurusias vasaros ganyklas, aptvertas surūdijusia viela, vingiuojančius kalvomis keliukus. Visa tai jam dvelkė liūdnu, pamirštu jauduliu: gyvenimas ėjo toliau. Prie fermų, pasiraitojęs kelnes, aukštas vyriškis mėžė mėšlą, ir jis pagalvojo — Algis, perdžiūvusiu molio keliuku krypavo vežimas, paskui kurį, paleidęs vadžias, ėjo žmogus, apsiavęs kerziniais batais, pajuodusiose vasaros ganyklose maurojo galvijai, sustojusios būreliu, prie bidonų šnekučiavosi moterys (gal ten yra ir Vizgirdienė ar Anupro Ieva?). Prie dviejų vyrų laikomos karvės su aparatais artinosi jaunas, droviai šypsantis šviesiaplaukis vyriškis, ir jis pratarė sau — klasės draugas Aigulis (žinojo jį dirbant apsėklintoju). Pusbrolio namus gaubė vakaro vėsumas, koks būna prieš šalnas. Jurginai jau pakąsti šalnos, žmonės darinėjo daržus, pylė į kapčius bulves, dengė jas šiaudais. Vyrai, susimetę į būrelius, rūkė prie tų kapčių ar laukuose, laukdami, kol atvažiuos paskutinis “Belorusas”. Ir staiga jis pajuto, jog pavydi jiems visiems, stoviniuojantiems žvarbiuose spalio pavakario laukuos, prie savo trobesių, traktorių, pavydi jiems, pilantiems kapčius, renkantiems bulves, sužvarbusiems, molėtais drabužiais ir rankomis, vien apie savo namus tegalvojantiems, apie žemėtą slenkstį, kurį jie peržengs, vaiką, kuris pasitiks, užstalę, kurioj atsisės, obelį, kurios eis aprišti, galviją, kuris mauroja, vartelius, kuriuos sutaisys, darbus, kuriuos dar spės padaryti (o jų begalės), kol bus paruošta vakarienė, kol išsities pavargę lovoje; staiga jis pajuto širdį gniaužiantį pavydą ir pirmąkart taip aiškiai, nedviprasmiškai, žvilgtelėjęs į uniformuotą vairuotoją, kuris užgulęs vairą vairavo gaziuką vingiuotų ratų išmurkdytu keliuku, paklausė savęs: “Kodėl tu išvažiavai iš Užpelkių?” Klausimas buvo griežtas, tarsi pašalinio žmogaus (gal to uniformuoto miškininko — taip atidžiai jis vairavo savo gaziuką per balas?). Ką tu laimėjai? Kas tu dabar esi? Ką tu turi, kuo gali pasipuikuoti? Gal šitais storapadžiais itališkais batais, į kuriuos vis žvilgteli vairuotojas, gal baltomis, seniai darbo nebematančiomis rankomis, pašlijusia, be laiko sugadinta sveikata? Ar ne laimingesnis būtumei čia štai šitą vakarą, šiuose laukuose, panardindamas rankas į žemę, imdamas bulvę, šakes, keldamas krepšį, atidarydamas vartus, žengdamas per žemėtą savo pirkios slenkstį, rišdamas obelį, šnekindamas šalimais stovintį savo vaikiščią, paliepdamas savo moteriai, kad eitų virt vakarienės? Darbas, žemė, ruoša, vakarienės stalas, geras nuovargis, didelis, tikras, žmogiškiausias iš žmogiškiausių atliktos pareigos jausmas; gerai atliktos, ne bet kaip, jausmas, kad savo prakaitu, štai šitom rankom duoną pelnei. Kur tavo pasididžiavimas, kur orumas, žemės sūnau?! Kam tu esi kertinis trobos akmuo? Kam tu pamatas, kas be tavęs sugriūtų, sunyktų? Kodėl išėjai iš šios žemės, sūnau, kodėl palikai ją nykti ir skursti, koks apleistas ir sunykęs dabar tu pats, kodėl ją paniekinai, atstūmei? Ne, nesigink, atstūmei. Ir šitaip kaip manekenas, kaip iškamša, kaip pelų maišas — batai, striukė, baltos rankos, parudavę nuo nikotino pirštai, brangi cigaretė, koks intelektualus daug žinančio ir šį, ir tą pažįstančio pasakymas (vis dėlto inteligentas!). Štai ir visas tu. Kodėl išėjai iš savo krašto žmonių? Matai, kokie juodi ir niūrūs šio vakaro šešėliai, kokie debesys garma ties horizontu, kokia prasišviečia šviesa, kaip spaudžiasi, kaip glaudžiasi šios sodybos viena prie kitos ir kaip, o dieve, saugo jos paskutines šilumos atsaikas, paskutines darbo dienas ir valandas. Tad kodėl išėjai? Ką tu dar vaidini, kad daug supranti, kad gali ir anam padėti, kad gali išsiaiškinti, nukreipti, pagelbėti, parašyti? Greit ateis laikas — nei aiškinti, nei rašyti nebereikės. Matai, kaip stovi šios sodybos, kokia šviesa?

Jie pervažiavo medinį tiltelį, po kuriuo sruvo sraunus juodalksnių užgožtas upeliūkštis, užkopė kalnan buldozerių nulygintais šlaitais; prasliuogė traktorių į pakelę sutempti akmenys, dar žalios įlomės, slėnis, kurį kirto melioracijos griovys, pintas, velėnomis apsodintas šlaitas, stačiu pylimu kabinosi į kalną pro betoninius aukštos įtampos stulpus, pro cemento vamzdžius, pro plytas, koklius — gyvenvietė! Ir visa čia buvo suplanuota, atmatuota, atvežta.

— Einam, išgersime, — buvo beketinąs pasiūlyti vairuotojui, pamatęs krautuvėlę — standartinį, silikatinių plytų namelį, tačiau nepasiūlė.

Bet kas gi laukė tuose poilsio namuose? Senukai, dūlinėjantys su lazdelėmis, sudribę sudedamose kėdėse, besileidžiančiai saulei veidus atstatę, — saulė, dar šilta, glamonėja jų raukšles, apvytusius skruostus, juose palaimos jausmas, tik va rankos mėšlungiškai sugniaužtos arba tarsi negyvos guli kaip paliktos, ir tiek, kai eina — akys įbestos į žemę, tarsi matuoja jos aršinus arba įsmeigtos priešais save į tuščią tolumą.

— Pamaina dar neprasidėjo, todėl šiandien tiek nedaug žmonių, — pasakė jo staliuką aptarnaujanti mergina, žiūrėdama į jo rankas, laikančias meniu. — Palaukite, kiek rytoj privažiuos.

Visa iškaito, atsakydama jam, ranka, laikanti lakštinių lėkštę, sudrebėjo. Jis žvilgtelėjo į ją kiek nustebęs, akimis nulydėjo nueinančią, — niekuo ji negalėjo patraukti; vėliau visiškai nusivylė matydamas, kaip ji limpa prie jaunesnių, kaip klykauja virtuvėje, kai ten ateina jos pažįstami... Buvo negrabi, kaimietiškai drovi (jis jau ir užmiršo, koks gi tas kaimietiškas drovumas, matyt, jį pastebi tik tapęs tikru miestiečiu).

Kitą dieną visur bruzdėjo atvykėliai. Paliegę senukai, išlipantys iš “Volgų” ar “Žigulių”, ilgai besiropščiantys, pro dureles kišantys liesas, žemę grabinėjančias kojas, su lazdelėmis, sūnų, dukterų ar anūkų prilaikomi. Pasibaisėjo. Buvo jau susiruošiąs atgal, betgi kambarys — vienutė, staliukas, naktinė lempa, sienos, išmuštos eglinėm lentom, čia pat ir kriauklė, ir tualetas, o knygos, kurias jis čia atsivežė, o pradėti darbai...

Tačiau knygų taip ir neatsivertė. Per visas dvi savaites nė lagamino nebuvo atidaręs. Jau pirmosios dienos pavakary patraukė poilsio kambarys — šachmatų stalai su griozdiškomis šachmatų figūromis. Tų senučiukų būta nepaprastai karingų ir smarkių: nuo pat ryto iki vėlyvo vakaro, kol kur saulėkaitoj oriai mezgančios pačios nenugindavo jų į lovas, jie grūsdavosi prie lentų it kokios mirties šmėklos, pravėrę burnas, žvilgančiomis akimis kantriai stebėdavo žaidimą. Tačiau, kaip ir visur kad būna keistuolių, ir čia buvo vienas mažas, šlubas, įsikandęs aprūkusį žinduką, su dviem sporto meistro ir gvardiečio ženklais nuzulintame atlape. Pavarys figūrą, pasirems ant lazdelės — ir grūda į burną žinduką, akių neatitraukdamas nuo lentos. Niekas čia jo nėra įveikęs. Visi prieš jį vieną žaidžia, bet niekad nelaimi.

Po suloštos partijos kiek pavaikščioja skvero takeliais, visuomet vienas, aukštai iškėlęs raukšlėtą smulkių bruožų veidą. Į kalbas beveik nesileidžia. Nei savo, nei kitų partijų neaptarinėja. Visuotiniam bruzdesy stūkso tarsi uola.

Toks vienišas, net didingas, vakaro saulės nutviekstas, stovėjo jis prie lentos, pūtė pilkšvus dūmelius virš kitoje pusėje besigrūdančių galvų, kantriai laukė, kol jie pavažiuos, ardė jų pinkles, tyliai jiems spendė spąstus, žiūrėjo, kaip jie garma... į prarają, į juodą kapų kiaurymę — kurgi daugiau, jie vis vien grūdosi, patys lindo į pragaištį, kosėdami ir ašarodami nuo dūmų, tiesė į figūras rankas, vėl traukė atgal, puldavo jį klykdami, mosikuodami lazdomis, norėjo nuvyti šalin kaip giltinę. O jis nė iš vietos. Patiesia. Štai tas apdegusiu veidu drimba į fotelį, purto rankas, tarsi būtų pirštus nudegęs, šitas masyvus aukštakaktis dūlinėja vietos nerasdamas, gniaužo pirštus — pasiryžęs žūt būt nepasiduoti.

Jį apstulbino šitos fanatikų ir paklaikėlių akys, pražiotos burnos, atkišti smakrai, šitie skeletai, o už jų visų tarsi žvilgėjo ligoninės lovų nikelis, ant jų pečių karojo pilkšvi chalatai, juos gaubė sunki, įtempta tyla, pertraukiama tik trumpų aistringų šnopavimų, iš užžėlusių šnervių išeinančio oro švilpimo, ir tą tylą tarsi spinduliavo šis mažas žmogutis, nepaleidžiantis apčiulpto kandiklio ir plonutės, kreivos, įdiržusios, susisukusios lazdelės — jis ir pats buvo kaip ta lazda: visas gumbuotas, susisukęs, įdiržęs, nepalenkiamas. Visiems jis kaitino kraują, visus ištempdavo iš lovų, iš patogių kėdžių ir balkonėlių.

... Didelė drama vyksta jų akyse, įnirtingam mūšiui rikiuojasi pėstininkai; lemiamas puolimas, ataka, ugnis, į jį atgręžti ir durklai, ir kartečė, o jis krenkšteli, godžiai įkvepia dūmo, pastumia iš kampo nuožmiausią, niekingiausią figūrėlę, kurią jie buvo ir užmiršę, ir pasitraukia — viskas jam aišku, pasiduokite! Kas kad per apkasus ir minas dar šuoliuoja arkliai, kad jau įsiveržė toli toli į priekį; priešas sutriuškintas, jo nebėr, ir staiga — iš kairiojo flango, iš dešiniojo! “Vot kak!” — atsargiai padeda ant nuorūkų pilnos peleninės kandiklį ir nužvelgia juos tokiu pergalingu, tokios stiprios, taip giliai užslėptos aistros žvilgsniu, kad jie vėl ima tempti, rikiuoti išdaužytas, ištaršytas savo figūras.

Bet labiausiai stebino, kad, neatitraukdamas akių nuo lentos, kaip aklas ar koks lunatikas, jis į patį peleninės kraštelį nuvalo pelenus, įsideda naują cigaretę, užsidega ir tokiu tiksliu judesiu pakelia kandiklį prie burnos, kad... beje, ir lūpose buvo susidaręs mažas įdubimas — matyt, nuo kandiklio. Nikotinu dvokė nepakenčiamai. Figūros tarsi limpa prie jo pirštų, jos jam lyg koks skanėstas ar šventos duonos skiautelė, beje, jis ir pietauti neina. Kaip šios senos raukšlėtos rankos paliečia figūrą, taip kitas — duoną, obuolį, raišioja medelius, čiupinėja senas, labai jam brangias relikvijas.

Kartais jis taip įsitraukia į žaidimą, kad net tukli moteriškė, matyt, žmona, atėjusi jo kviesti vakarienės, niekaip negali nutempti nuo stalo — palauk ir palauk, sako jis; neįstengia jo nutempti ir anūkas, du anūkai, trys, ateitų jų čia visas šimtas — vis vien nenutemptų, kol jis gero ėjimo nepamatys, nepavarys figūros ir nepasakys, kad jiems, nors ir kaip stengtųsi, jau matas.

Vakarais, kai klubą uždaro, grindiniu taukši ir taukši jo lazdelė, jis eina betonuotu takeliu čia į vieną, čia į kitą pusę, kosčiodamas, krenkščiodamas, eina cemento plokštėmis išklotu taku, juosiančiu aikštelę — kitados čia, matyt, buvo stadionas; kažkas negali jame nurimti, nekantrauja, veržiasi į išorę, kaitina kraują, ir jis nejaučia šalčio, nė nemato, kaip ten, už jaukių ir šviesių langų, klojasi lovas, kaip ten geria arbatą; vaikščioja taip, kol plačiai atsiveria aukštas pensionato langas ir aukštakrūtė, galinga moteris visa gerkle išskanduoja: “Juodeika! Val-gyt eik. Jau pa-ruoš-ta. Mes jau mie-gam!”

Keista, bet, kai matai tokį žmogų, kai girdi jo žingsnius ir lazdelės taukšėjimą ten, žemai, vėsioje rudeninėje naktyje, tarp juodų augalotų medžių, rodos, net žvaigždės spindi ryškiau, lyg kokia slapta aistra jas degintų, o dangus juodesnis, ir parko pakraštėliuose tokia gūduma, kur jis vaikščioja. Jeigu dar neužgeso saulėlydis viršum paupio pušynų ir pievų, tai dabar jis liepsnote liepsnoja kaip koks karo ar didingo žygio, ar pragaišties gaisras, — užsirašė vieną vakarą Juozas ir sėdo su tuo senuku žaisti šachmatų. Fanatiškas to žmogaus noras laimėti, visada būti pirmuoju tarsi persidavė jam, užkrėtė jį.

Sodelyje, prie fontano, žiūrėdamas į berniūkštį, vos įstengiantį išlaikyti sugautą žuvį, didesnę už jį, žvelgdamas į geltoną arką sodo gilumoj, pro kurią įjojo Napaleonas, kur gyveno Muravjovas korikas, jis, rodos, juto išsilaikiusį kazokų ir ulonų žirgų mėšlo tvaiką, siekė kryžiaus karus, lenkmetį. Stebėjosi jų nepaprasta ištverme bei gajumu. Pasirodo, ir čia kalboj egzistuoja — oho! O jis manė — vienam kaimo gale bobutė taria tą patį žodį vienaip, kitame — kitaip. Jį apstulbino nepaprastas jo tarmės garsų konservatyvumas; gretino indoeuropietiškus žodžius, jų šaknų ir galūnių kaitą, klaidžias kirčių klajones ir tai, kaip tų garsų nenorėta skirti, ir dažname žody, žiūrėk, užsilikęs koks senas skiemuo švystelės lyg sena relikvija iš laiko dulkių; kada nors, pagalvojo, gal jie vėl grįš į savo ištakas, įaugs į tą patį kamieną. Bet argi grįžta... ar gali grįžti į kamieną medžio šaknys? Staiga jam toptelėjo: koks stulbinantis daiktas, kad žodžio dalis pavadinta kamienu!

Čia ant jo sąsiuvinio kaptelėjo keletas lietaus lašų; pakėlęs galvą pamatė, kad virš vartų šviečia vaivorykštė. Saulė rodė jiems kelią, — pratarė keldamasis. O vėliau dar labiau apstulbo — kiek saulės ženklų raštuose, drožiniuose...

Bet ir čia buvo ori Pedagogė, buvo ir knerptanosė senė, mezganti po laikrodžiu...

Šit ir čia dabar eina ori Pedagogė, pažiūri į merginą, sėdinčią ant fontano krašto — ji skaito, ant galvos pienių vainikas, ir ta mergina slepia vainiką, pasitempia sijonėlį, ieško basučių; tilsta juokas, kur tik orioji Pedagogė praeina, liaujasi čiulbėję paukščiai, niaukiasi dangus, visi nulydi ją, jos žingsniai aidi apmirusiais koridoriais. Čia ir kilo jam klausimas, kieno gi sąskaita galingo stoto pedagogė tokia ori, kodėl taip taukši jos aukštakulniai bateliai; tas jos kuodas, taip išdidžiai neša savo sunkų pagurklį, tokie stori karoliai, tokie trumpi žingsneliai — tris kartus ji vijo iš egzamino, kurio reikalingumo jis negalėjo suprasti. Tai ne pedagogė, tarė jis sau, o paprasčiausia turgaus boba!

... Prasišviečia pilkas drebulių baltumas, jos storos, kerotos — stovi prie nirtulingai garmančios upeliūkštės, palei aukštą smėlio skardį, prasišviečia skardis ir blyškus, nulytas spalio dangus, jo žvarbios žaros nutviekstu skliautu velkasi debesų plėnys; kai jis čia atvažiavo, ten, ant to skardžio, matė stovint baltą koplytėlę; visur nuojauta žvarbios gruodo žemės balkšvumo, treška ledokšniai, dar neužgesę raudoni vėjų žaros atšvaitai; medžiai stovi beveik pliki vėjyje, braška šakos, ant tuščio, lapų nudrengto suoliuko sėdi senyvas žmogus su laikraščiu; lapų prikritusi aikštelė, nuskeltu straubliu dramblys, trys vaikų skulptūrėlės, pamėkliškai iškeltomis rankomis šokusios aplink kitados tryškusį fontaną; staliukai, ant kurių rymodavo šachmatų ir domino žaidėjai, — beje, vienas kitas dar atkiūtina, vaikštinėja išnykti baigiančiomis alėjomis, dairydamiesi, kažko ieškodami; uždaryta jau ir šašlikinė, — durys užverstos dėžėmis, — ir alaus kioskas, nebesisuka ir karuselės, tuščia nuo liūčių pajuodusi estrada, vasaros kino teatras, apšiurę pilki gėlynai.

Lindo vaizdai iš praėjusio laiko... Senyvos moterys grėbsto lapus, neša glėbiais į laužą, meta į patvorius... Gali pamatyti ir senų paveikslų rėmus, ir vaikiškas rogutes, virdulį, sudėvėtą įvairiausios rūšies apavą, vartus, kuriuos sargas skubiai atidarydavo, kai tik išgirsdavo į pakalnę ties staigiu posūkiu bildant karietą, iš kurios išlipdavo koks puošnus jaunikaitis ir tikriausiai iš karto patekdavo į jaunos, jo išsiilgusios moters glėbį. Šiuose rūmuose dabar įsikūrė gaisrininkai...

Iš tų poilsio namų dar išliks: senukas, ant tuščio suoliuko išsidėliojęs savo patiekalus ir godžiai bedante burna juos kramsnojantis, staigus vėjo šuoras, suraibuliavęs srauniam vandeny, subolavęs epušės kamienas, nužvarbęs dangus ir galbūt kokio išdidaus dvikovos riterio paveikslas — šit jis stovi, užsimetęs ant pečių gobtuvą, uždėjęs ant aprūdijusios tvoros turėklų pirštinėtas rankas, ir žiūri į srovę, kurioje — vaikų vežimėliai, geležies griaučiai.

Tai buvo ištremtis.

Kartą taip beklaidžiodamas užklydo į sodą, vaikštinėjo tarp apleistų, išdžiūvusių fontanų po senais klevais, baigiančių sudūlėti vaikiškų karuselių, šalia alėjų, kur kitados išeidavo pasivaikščioti miesto aristokratai... Toli, už upės, besiraitančios per brūzgynus, žvarbiame spalio saulėlydy pasigirdo vienišo paukščio klyktelėjimas. Saulėlydis negeso, vis plačiau.įsigalėdamas, jis sėmė miškingą Aukštaitijos kampelį, ir tada jis pagalvojo, kad čia, anapus miškų ir pelkių, yra jo namai, kuriuose jis praleido vaikystę.

O čia buvo beveik tuščia — jaunesnės poros sukosi šiltoje, šviesos užlietoje salėje, ir gyvenamojo bloko baltumas, juodi langai, atmušantys žvarbią vėlyvųjų Šventosios rudenų žarą, jam priminė laikus, kai, išbėgęs iš trobos, jis žvalgydavosi po dangų, nužertą spalio žvaigždynų, — kad ir kaip būdavo žvarbu, jo veidai kaisdavo; o dabar — tūnojo savo gimtojo kampo pakraštėly, su senučiukais pliekė šachmatais, kortomis, domino, — niekas jo nebetraukė, niekas jam nebebuvo svarbu. Bet šit virktels kažkur armonika, klyktels koks pelkių paukštis, jis pasižiūrės į miglotą pievelę ir...

Nenoriai kopdavo į kambarį, rausdavosi į šaltą patalą, bandydavo skaityti, paskui pakirdęs klausydavosi, kol liausis tirtėjęs pravažiuojančio traukinio suvirpintas vandens grafinas.

O kartais toli, rūko apsemtuose papieviuose, iš nužvarbusių bruknienojų ir saulėlydžių lyg ir pasigirsdavo sena aukštaičių daina, tas motyvas lėkdavo kažkur į paupį, pro svyrančius gluosnius, aidu atsitrenkdamas į rausvą vandenį, sušnarindamas viksvas, užklysdamas į kiemus, kurių jau seniai nebėra. Vakarai, pakvipę mėtomis ir rūtomis, svyrančių beržų vakarai, ievų, vakarai sirpiam griežlės balso saulėlydy, jūs jau baigėtės, jūs skaudžiai gesote ties vieškelio išlinkiu, kur stovėjo vienintelis beržas, ten, anapus molėtų kalvų, priešais molio pirkią pamiškėje, apie kurią vešėjo rasotos tulpės, rožės, jurginai, kai jo pusseserės, ruošdamosi į vakarones, privėduodavo pirkią aitraus kvapo, žadinančio jaudulį ir nekantravimą, ir kai jaunesnioji pripuldavo prie jo ir imdavo karšta burna bučiuoti, o vyresnioji vis ragindavo: “Greičiau, sesės, greičiau”; kaip kvepėdavo tais pavakariais ir gėlės, ir žilvičiai, ir kūdra, koks rūkas kildavo pievelėje, kur žvangindavo grandine širmas eiklus ristūnas!

[3]

Kai pabodo šachmatai, pajuto neįveikiamą aistrą biliardui. Su tokiu pat užsimiršimu, kokiu darė viską nuo mažens, daužydavo nušiurusia lazda aptrupėjusius kamuoliukus, grusdavo juos į apvalias kiaurymes, išklotas minkštu žalsvu aksomu, žiebdavo vieną į kitą taip, kad, rodės, pasipils kibirkštys, arba priešingai — švelniai, atsargiai paridendamas, nukreipdavo į angą... Šitaip nė nepastebėdavo, kaip ateidavo pietūs; paskui išklysdavo į ilgais besileidžiančios saulės spindulių dryžiais skrodžiamą pušyną, ir kvapas samanų, kvapas vėstančios žemės, skujų tapdavo neįprastai stiprus, visa gožiantis. Tačiau tas kelias jį visuomet atvesdavo į Deltos kemsynę, kur be paliovos klykaudavo paukščiai, o prieš tai, saulei nespėjus pasiekti laidos, skubėdavo prie milžiniško kerpėto akmens, apkėsto geltonų lazdynų, arba valandų valandas stovėdavo ant kranto, žiūrėdamas į skaidrų brastos vandenį, į vėduojančius maurus; jį jaudino ir putino uogos, ir ėgliai, — vakarai čia užslinkdavo tyliais ir šiltais anų vaikystės vakarų šešėliais.

Šitaip, niekur sau nerasdamas vietos, palei raistus, išdžiūvusiomis upės rievomis, per bruknienojus ir papartynus, išsiplėtusiomis šnervėmis traukdamas puvėsių tvaiką, jis klaidžiodavo paauglystėje — svetimas, viskuo pasidygėjęs.

Išvažiuodamas užsirašė visų čionykščių draugų adresus — to senuko, domino lošėjų, kortuotojų ir biliardistų, — daugelis jų gyveno tame pat mieste, kur gyveno ir jis.

Valda nebežinojo nė kur dėtis nuo telefono skambučių, nuo tų svečių, kuriuos jis būtinai reikalaudavo vaišinti, priimti kuo padoriau, kaip niekada nė garbingiausių žmonių nėra priėmęs. Ji nebespėjo nei grindų šluostyti, nei dulkių valyti, nei rankioti išmėtytų daiktų. Kartais jos rankos nusvirdavo kaip pakirstos, kartais jai imdavo skaudėti galvą, tada ji sudribdavo su šepečiu kur prie lango ir suaimanuodavo: “Dieve, kas su juo ir darosi, kodėl jis toks?” Pagaliau jis ėmė juoktis iš savo draugysčių — tie senukai šachmatininkai, domino ir kortų lošėjai darėsi nebereikalingi. Aistra tapo ledo ritulys, futbolas, boksas. Valandų valandas išsėdėdavo prie televizoriaus, klausydamas, gaikčiodamas, šokinėdamas iš vietos, lakstydamas po kambarį.

Koks tada buvo jo gyvenimas? Apleisti rudenio parkai, šachmatų, domino staliukai, atsainūs, nepalenkiami žaidėjai, daugiausia senukai, šiaip įvairiausi nevykėliai, savaip gabūs, atkaklūs, fanatiški. Sporto salių rūkomieji — kokliais iškloti tualetai, gatvės, prastos valgyklos. Jis buvo benamis, valkata, atliekamas. Niekas. Apsupo save sudužusių vilčių brolija — garsūs, bet užmiršti, norėję, bet netapę, su jais iš tos pačios lėkštės valgė virtus žirnius, užsigerdamas alumi, kartu taršė rūkytą žuvį. Visa, kas sena, išmesta, buvo jo gyvenimo fonas. Vienu metu itin globojo tokį vyruką, buvusį čempioną, — skaudžiai pralaimėjęs Europos čempionate, jis ir dabar buvo kaip nesavas. Šitaip ir jis, Juozas, nusirito, nubildėjo nuo visų pakylėlių.

Tą žiemą kaip tyčia mieste buvo rengiama daug bokso varžybų, sąjungos čempionatas, Europos... Slinkdavo į sporto salę, įsitaisydavo pirmoje eilėje tarp aptukusių, putliomis nosimis vyrukų, gerai, matyt, prisimindamas pirštinių kvapą, klykdavo su jais, trypdavo ir šaukdavo: “Duok! Iš apačios! Iš viršaus!”

Visi tie žmonės jam buvo tarsi kokio didelio, įnirtingo tačiau pralaimėto mūšio liudininkai, arena.

Paskui dar atrado krepšinį: šuoliai, žaibiški perdavimai, jo numylėtoji komanda jauna, veržli, pergalinga, kiekvienos jos žaidynės visiems būdavo netikėta staigmena; paskui — meninė gimnastika, dailusis čiuožimas, estrada, jaunutės dainininkės. Visa, kuo jis gyveno anksčiau, buvo užmiršta, nebereikalinga, ir jeigu kas užsimindavo apie disertaciją, jeigu kas pasiteiraudavo jo nuomonės, jis mostelėdavo ranka: jo nebėr, nieko jis nebereiškia, tai, ką brangino, kam skyrė visas jėgas, į ką iš paskutiniųjų kabinosi, atsikratė, pasmerkė pragaiščiai, visa, kas buvo svarbiausia, dabar niekuo jam, visiškai niekuo negali padėti. Jis toks apgailėtinas dabar, o ar kas nori žinoti, kaip jis gyvena? Jis nebeturi jokių išskirtinumo žymių, jokių nuopelnų, jis niekas, kaip visi, pilka masė. Dabar jis pažino karčią tiesą: jį gerbė už nuopelnus, už jo vaidmenį, žmogus, kaip toks, jis nieko nereiškė. Piktinosi ir stebėjosi, kad niekas nebemato žmogaus (štai kodėl visi taip veržiasi į valdžią, kaupia turtus — tai šarvai, tai prieglobstis, saugus, patikimas), jam vis labiau aiškėjo, kad ir anksčiau jis pasaulio sąveikoje nesuprato kažko esminio. Betgi ir vardas, ir nuopelnai anaiptol neišreiškia žmogaus esmės. Apimdavo noras protestuoti, neigti, kumščiais daužyti į sieną. Naktimis grieždavo dantimis. Betgi tai paika, sudrausdavo jį kažkas.

Buvo laikas, kai jis avėdavo ir dėvėdavo ką nors madingo, brangaus. Tada visur iš karto krisdavo į akis — atsilapojęs kailinius, perlėkdavo gatvę, kaip savas įvirsdavo į kokią solidžią įstaigą; krisdavo į akis jo judrumas, trumpi, staigūs, energingi judesiai, apvalokas, visada patenkintas veidas, lipšnios, truputį ironiškos akys, skvarbios, visa išsyk pastebinčios, jo nepasotinamas alkis ir valgių, ir įspūdžių, epikūrietiškas gėrėjimasis viskuo, gėrėjimasis, kuriam nestigo brutalumo, paniekos menkesniam, delsiančiam, nesusigaudančiam, inkščiančiam, prislėgtam; vėliau, nužvelgdamas tą malonumų pilną savo gyvenimo tarpsnį, kuris buvo bruzdėjimas, skuba, lakstymas vis aukštesniais ir platesniais laiptais, jis ne be ironijos konstatuos, kad to mažo, pridususio žmogaus, pasispaudusio po pažastimi odinę bylą, iš alsios gatvės įlėkusio į kokius erdvius, vėsius rūmus, nebūtų sutrikdę staiga pasigirdę vargonų garsai nei kokia didinga šios (ir ne tik šios) žemės viešpačio statula, pranašiškai pakelta jo ranka — toks nekantrumas, toks noras visa paliesti, visur pabuvoti, visur šį tą reikšti jį valdė, jis visur lėkė peršokdamas po tris laiptų pakopėles, lėkė kasdieninių rūpesčių apsėstas ir nė pats nepajuto, kaip atsidūrė iškilmingoje reikšmingai apmirusios salės tyloje; nei kviestas, nei lauktas, dulkėtas ir nekantrus staiga sutriko: o ko tau čia reikia? — tarsi paklausė jo kažkas didingas ir rūstus, nužvelgdamas su panieka kaip niekingiausiąjį iš mekingiausiųjų; spausdamas prie šono bylą, jis ėmė trauktis atatupstas, ir tada...

Bet mes jau žinome, kas buvo tada, nuo kažko didelio ir rūstaus jis stačia galva puolė žemyn, į karštą dulkėtą gatvę. Ir dar, žvelgdamas į tą anų dienų žmogų, tokį lipšnų iš pažiūros, draugišką, jis su kartėliu konstatuos, kad svarbiausias jo bruožas buvo mėgavimasis savo pranašumu, užslėpta panieka viskam, kas silpna, keista. Prie gyvenimo nepritapęs vargana, jis konstatuos, kad tas energingas staigių judesių papūtskruostis subjektas visuomet žvelgė į kitus iš aukšto, kaip į kažko nemokančius, neįstengiančius, negalinčius. Pats sau jis buvo tarsi sotus, viskuo patenkintas Rytų dievukas, kuris visur, net kavinėse, prie barų, paskubomis sutvarkydavo savo reikalus, susiderėdavo, sukirsdavo rankomis, liepdavo pasirašyti, o paskui, mėgaudamasis savo sandėriu, užkąsdavo, pasiglėbesčiuodavo su apsuktuoju, apgautuoju ir, palikęs jį suglumusį ilgai dūlėti ir mąstyti apie menkaverčius kvitus prie sparčiai senkančios ir vis neišsenkančios taurės, lėkdavo prie kito, dvejojančio, kažkuo netikro, — kad išpeštų, užsiprašytų, gautų, ko jam reikia.

Jis jau seniai nebeteikia reikšmės drabužiui, kurį užsimeta, išeidamas iš namų, nebedirsteli į veidrodį; jis slenka užuolankomis, įgaužęs į pečius galvą, jo skruostai įkritę, apšepę standžia barzda, jis įtemptai žiūri priešais save, jis nebetapšnoja pašnekovui per petį, nebeskėsčioja rankomis, nebesikvatoja skambiu, užkrečiamu juoku, jis tik klauso, kas jam sakoma, retkarčiais linkteldamas galvą ar ko pasiteiraudamas, jis visas — dėmesys ir tyla; tai liudija, kad ir tada, sėkmės metais, jame buvo gyvas šis niūrokas subjektas, slepiamas po lengvabūdiškumo kauke, beje, kur kas patrauklesnis už epikūrietiškąjį, ir vis dėlto slepiamas — kodėl? Argi jam būtina buvo vaidinti sėkmės numylėtinį, teikti reikšmę ne tam, ką jis daro (dažniausiai nė netikint tuo, nelaikant svarbiu), o veiksmo pasekmėms, rezultatams? Kodėl? Argi tas pirmasis, toks tikras, rimtas, įžvalgus, negalėjo egzistuoti, būti laimingas, visų gerbiamas ir mylimas, darydamas tik tai, kuo tiki, ką laiko svarbiu? Negi jis yra beviltiškai dvilypės prigimties, lengvabūdiškai pragaištingos ir gilios? Koks bruožas jo gyvenime turėjo būti ryškiausias? Atkaklus, niūrokas ėjimas, siekimas, darbas? Betgi jis yra ir nekantrus, ir mėgsta lengvą, pigų pasisekimą! Kaip tik šie bruožai, šnekėjo kartą jo žmona, ir paėmė viršų. O gal paprasčiausiai tokie lengvapėdžiai, apsukrūs numylėtiniai, iš tolo švytintys pasisekimu, prabanga, turėjo didelę paklausą, netgi buvo tapę savotišku normalaus, gero, patrauklaus, imponuojančio gyvenimo etalonu, ir jis tiesiog siekė to, ko siekė visi. Beje, jis nebėra toks epikūrietiškai atlapaširdis, jis sakytumei persisotino, pačiam savęs jam per maža, jis sėdi niūrus, mažakalbis, klek romantiškai giliamintis, suraukta kakta, nuskendęs į kažkokius apmąstymus, jis žaidžia brangia, tačiau nežvilgančia, tik žinovo dėmesį patraukiančia grandinėle, jis ne iš karto leidžiasi į kalbas, į naudingiausius sandėrius leidžiasi nenoriai, be pasipūtimo, be viešo entuziazmo, vaidybos, jis santūrus, užslėptas, dar daugiau — jis kažkoks dramatiškas, demoniškas, pilkšvu prieblandos veidu, sakytum jame tūno koks blogas nujautimas, nujautimas, kad kelyje, kuriuo jis veda, maža šviesos ir kad čia neišvengiama aklavietė.

Jis visuomet žvarbo, jam reikėjo šiltų kailinių; tuo metu į madą kaip tik buvo įėję stori drabužiai — milas, kailiai. Kartą, kai jam visa nusibodo, išėjo į pažliugusias gatves, buvo šlapdriba, prieššventinis metas, ir visi skubėjo, plaukė šiugždančia mase, išsisklaidžiusia aikštėse, sutekančia į parduotuves, vienas kitas stovėjo tarpuvartėje, žiūrėjo į naujametinę eglutę vitrinoje, gniaužė saujoj kapeikas, kiti gi pirko brangias dovanas, skaičiavo rublius; kelis kartus perlėkęs centrine gatve, pasiklausęs vėlyvų laikrodžio dūžių ir varpų muzikos, gerokai sužvarbęs, persmelktas skaudaus vienumos jausmo, užsuko į kavinukę, kur stovėjo aprūkyti stalai, kvepėjo plytomis, rąstais, kur pritemusį orą šildė dulsvas raudonio vitražas — jūrų žuvys, tinklai, šturvalas; tarp viso to jis labiausiai juto kompasą smailomis, jautriomis rodyklėlėmis ir skaidrų jo foną, saulėtumą, nors ir žinojo, kad anapus yra drėgnas, aprūkęs kiemas; užsisakė taurelę konjako, sardelių, kavos ir negalėjo atsidžiaugti, kaip jam čia šilta, jauku, kaip jį gaivina apteptos garstyčiomis karštos dešrelės kąsnelis, net šnirpščiojanti nosimi sena valytoja, pikta, dėbčiojanti į visus ir braukianti šlapiu skuduru per tamsiai rudas plyteles, jam patiko, net tas drėgmės žvilgėjimas elektros šviesoje (beje, čia pat buvo plytų krosnis, špižiaus durelės), dar pagalvojo, kad galbūt užsuks į šašlikinę, kur spirga sultingi kepsniai, kur visiems taip jauku nuo milžiniško žarijų židinio ir liepsnos, o juk čia paduodama moliniuose indeliuose; grįžtelėjo pro nertinę lino siūlų užuolaidą; ateis toks laikas — jos dings nuo langų, moterys, dailios mergaitės, stropiai ners panašias sukneles, svajingai, tyliai panirusios į ilgą mezginio monotoniją, lėtą ir tylią kaip verpimo ratelis, pakreipusios galvas, kibiais ir aštriais kabliukais trauks vieną akį po kitos, ir spalių pribyrės jų platūs pakuliniai sijonai; bus dar ir vilna, kurią pakeis švelnutis šilkas, akys, balti švelnučiai plaukai, rankos, balto nekaltumo drabužiai, lengvai besiplaikstantys apie kūnus, tokius artimus, tokius tylius, plastiškus, seniai užmiršusius apatinukus bei korsetus; bus dar — plauks jos tarsi iš šventų paveikslų, iš švytinčio miglotumo kaip Rafaelio madonos, nes... Mona Liza, vargšė ta Mona Liza, ko tik ji nėra prisiklausiusi, ko nėra girdėjusi, ausys jai linksta, kaista veidai, vienas superdailininkas jai net ūsus prilipdė; beje, ir čia estrados dainininkas dainuoja: “O Mona Liza, aš tave maudantis mačiau”, bet negi ji dėl to trenksis į viduramžių uolas, šilto rusvumo nutviekstas, negi dings švytinčiose miglose: ji ir dabar žiūri į mus, žiūri mįslingai primerkusi akis, žiūri šaltai, o gal juokiasi iš mūsų širdyje; ji nepraveria ir vargu ar kada pravers lūpas, kad ir kaip mes stengtumėmės, kad ir kaip nertumėmės iš kailio, kad ir koks skvarbus būtų mūsų analitinis protas, kad ir kaip išmanytume psichologiją. Taigi sunku prisiminti tiksliai, berods jau tada kažkur dėl jos buvo ginčijamasi, keičiamos šukuosenos, slepiami medalikėliai, drovumas, prigimtis, raukomos lūpos, kažkas keičiama, bėgama tolyn ir jau galvojama apie kosmonautų rūbus ir kosminę muziką, nors link čia jau artėjo, sunkiais bagažais plaukė į akmenis, medžius ir plytas aptrinti džinsai, paskiau — skutimosi peiliukai ant kaklo; ar čia nėra kažko, ko jis niekaip neįstengia suprasti, kas jį ir vilioja, ir atstumia; pamatęs kailinę nugarą, lapės snukutį ar sabalą, ar aštrius negyvus nagučius, svyrančius nuo elegantiškos pusamžės moteriškės peties (jo žvilgsnį prikausto ir aukštakulniai bateliai), jis staiga krūpteli: ar čia nėra kokių rimtų dėsningumų, povandeninių srovių, sūkurių, į kuriuos mes krintame, smengame, skęstame, ir tai baisiai erzina štai tą dėdę, rūstų, solidų, gyvą paminklą, betgi tokio skulptoriaus, kuris jam iškaltų paminklą, jau nėra, veltui jis spyriojasi, tūžta, keikia visokius ten... raukia antakius...

Žvilgtelėjo pro langą — o ten, ties Onos, Kotrynos bažnyčios vartų arkos skliautais, leidosi, sūkuriavo snaigės, lipnios, didelės, jos lipdė akis statuloms, lipdė riterį su ietimi, su šarvais, donkichotiškai pakrypusį, su aukšta plunksna kepurėje; dar dengsis ir skydais, dėvės kažką panašaus į antveidžius, nešios ietis ne ietis, alebardas ne alebardas, nesgi ta srovė — ji neša mus į muziejus, į tuos pačius spektaklius, prie tų pačių daiktų, to paties intymumo, švelnumo, grakštaus trapumo, lengvumo, materijos sunkumo, šiurkštumo, nesgi ten kažkas slypi, kažkas ten yra, ne, ne, nesakyk, ne, tik va, kaip gauti iš po kokio skverno, kokioj tarpuvartėj, bet gal tu važiuosi... Mes bijome likti vieni, išsiskirti, pasirodyti nemokšomis, atsilikėliais, neišmanėliais.

O jis tada šalo, jis pūtė sužvarbusias rankas, gurkšnojo karštą, ne, drungną skystą kavą su konjaku, slėpė nukleiptus batus po suolu; balto, šiugždinčio sniego buvo pilna jo širdis, ji buvo pilna namų židinio jausmo ir šalto laukimo, ir tada, pakėlęs akis, jis pamatė, kaip jie įgriūva, vaikinai, gera dešimčia metų jaunesni už jį, jaunos mergaitės — kaip iš rogių išvirtę, kaip iš ilgo kelio per pūgą, pirkliai ne pirkliai, šlėktos ne šlėktos, haidukai, iš turgaus grįžtantys ūkininkai; jie trepsėjo čia klumpėmis, medinukėmis, čebatais, sniegas žvilgėjo ant jų kailinių, jie, šitie miesto vaikai, nematę nei rogių, o gal ir arklio, kalbėjo kažkaip ūkiškai, lažinosi, kirto plačiadelnes rankas, plojo vieni kitiems per pečius, jie sakė: grynosios, krūminės, dantį užpilti, čiupra, sakė abrakėlis, mašna (trauk mašną ir klok červoncą), srėbtuvė, jie prašė kaušo, kvortos, dešros, ir visa čia siūbčiojo, linko nuo jų praplatėjusių pečių, nuo tų rasotų nukarusių ūsų, arba traukės savin, arba šokiravo, žeidė, erzino, todėl buvo rašomi straipsniai į laikraščius, net grasinimai: sudrauskite, sakė — nei be šis, nei be tas.

Tada jis, sukrapštęs paskutines kapeikas, nusipirko madų žurnalus, visus, kokius galėjo rasti vėlyvuose vakaro kioskuose, parašė net kelis straipsnius apie madą (tiksliau — jos potekstę), kurių niekas, beje, nespausdino, o vėliau, po metų, dvejų, trejų, o gal net penkerių, prasigyvenęs iš tų straipsnelių, nusipirko kailinius, tokius, kokie dėvimi Sibire, Aliaskoje ar kituose kokiuose šaltuose kraštuose, nes jis visada vijosi laiką ir vis negalėjo suprasti, kas gi čia yra ir kodėl jam vis ne taip ir ne tas, vis čia per anksti, čia per vėlai, arba...

Jo dienoraštyje įrašyta 1970 metų pradžia. Grįžau iš kavinės. Krito balti sniego kąsniai. Galvojau apie madas. Kavinių interjeruose madingi ratlankiai, stebulės, pasagos, aukštos kėdės, suolai verpsčių pavidalo atkaltėmis; seklyčių erdvumo kavinės, židiniai, butaforinės liepsnos, kalvių žaizdrus menantys juodi metalo dirbiniai, saulutės, virvagaliai, šikšnos, vinys, uknoliai, drobės, lovatiesės, butuose — seni sieniniai laikrodžiai, sudūlėję smūtkeliai iš kapinių, iš pakelių, aibės antikvarinių daiktų, patefonų, telefonų, spausdinimo mašinėlių, litų, markių, červoncų, piestų, kultuvių. Magiškai veikia dūlėjančių medžiagų — medžio, milo, drobės, rūdijančio metalo kvapai, šiaudų spalva, visa, kas sutrūkinėję, suskeldėję, trenkia ajerais, pelais, spaliais... Dūlėjantys sienojai, senų rakandų — pintinių, kultuvių, piestų, moliūgų, kriaušių, arbūzų formos, pūsti moterų sijonai; visa, kas sterilu, dvelkia pusfabrikačiais, konstruktyviu universalumu, gana apibrėžto laiko specifika; iš pirkių, iš klojimų, pakrūmių jie atsinešė tai, kas rūko, smilko, dūlėjo, ką nuzulino tėvų delnai, nučiupinėjo motinos; dūmai, pelenai, molis, žarijos, įkaitinto špižiaus raudonis, skarda, plyta, akmuo, dulkės... Poezija — infantiliška, išsiilgus vaikystės — plytos, žaizdro, akmens, širmos, pamėgdžiojanti seną šnekėseną; seni nelaukti garsai, žodžiai, įvaizdžiai, įsiveržiantys į griežtą, precizišką, mokslišką sakinį (toks bent jis buvo iki šiol), bei galvosenos pamėgdžiojimas; tai, kas dvelkia senove, žadina senus senus prisiminimus, senąsias dainas (jas šiurkščiu balsu imituoja damininkė), užtat kartais pasigirsta skaidrios, ilgesingos melodijos — “Ant tėvulio dvaro”, “Vai žiba žiburėlis”, “Oi lekia lekia gulbių pulkelis”. (Kaip ją dainuodavo mūsų kaime, kaip vedė Konstantienė tą vakarą, kai aš grįžau iš pievos nuo senųjų ąžuolų.)

Madingi darosi savamokslių dailininkų darbai, sustingimas, negrabumas, nevykusios projekcijos, keistos, statiškos figūros. Gali išgirsti, kaip šaukia dešimčia metų už mane jaunesni: ei, mergos, bernai! Dainuoja: lineli, berneli, oi audžiau, audžiau. Tai, ką mes palikome, išsižadėjome, ką ginėme iš visur, jie pasiima, jie pasiima vyresniųjų seserų, brolių drobes, kailinius, klumpes, traukia iš pašalių, klėčių ir aruodų visa, kas sena, neša čia, į savo butus, gyvenimo apyvartą, tai nejaugi mes ne laiku išėjome?

Spėju, kad mada kaip niekas kitas išduoda giluminius žmogaus prigimties poreikius, jai reikia, kad kažkas šmėžuotų, dvelktų kaip tolimas prisiminimas, paslaptis, imponuotų jėga, ekspresija, ji nemėgsta stagnacijos, pilkumos, vienodumo, jai reikia atsinaujinimo, kaitos, jai reikia, kas viliotų ir gundytų, bet tuo pačiu ji nenori atitrūkti nuo kažko amžino, visuotinio, ji — gyva tąsa.

Kai aš sėdėjau toje kavinukėje, įvirto barzdotų, ūsuotų jaunų vyrų, ir man, kuris visą laiką gūžiausi, nepasitikėjau, kurį, išėjusį iš skurdžios lūšnos, gąsdino parketas, o eilinį viršininkėlį palaikydavau dievai žino kuo, prieš didelį žado netekdavau, taigi — man į akis krito, kaip jie savim pasitikėdami elgiasi, kokie draugiški, vyresniųjų jiems nė nėr, jiems tai seniai, bobos, sklerotikės, isterikės, davatkos, gal jiems net jokios vyresnybės nėr, nei mokslo daktarų, nei profesorių — o kaip aukštai tie stabai buvo iškilę prieš mane, kokia siena visi stovėjo, rodės, niekad jų nesuprasiu, prie jų aukštų sostų neprieisiu, negalėsiu nė žvilgtelėti. Taip, jie kažką atmetę, numojo ranka, jie sako: mums nusibodo tas bobučių erzėjimas. Ir atmetė, ko gero, galutinai, štai kodėl kartais jie sukelia kitiems tokį siutą. Jie savim pasitikintys, atžaroki, įžūlūs, bet...

Ak, koks aš buvau su savo nunešiotu palteliu, siaurais bateliais, stypčiojąs prie visų kontorų, iš visur genamas. Va taip reikėjo įvirsti kaip jie! Bet ką reikėjo įsinešti? Tada visi mes buvome tokie.

... Pažįstu užsisklendusį savyje vaikiną, kuris, įsigijęs puošnius kailinius, aulinius batus, drovų veidą paslėpęs barzdoj, pagyvėjo, ir visi nustebo, kaip įdomiai, įsikandęs pypkutę, šis miknius moka pasakoti, koks jis jaukus, linksmas, koks sveikas, garuojantis entuziazmas kyla iš jo atlapotos vilnos. Kartais drabužis saugo, išmoko savigarbos, teikia jėgų, pakužda elgsenos, šnekėsenos ir laikysenos stilių, džiaugiesi kaip aktorius, gavęs rolę, per jį pajunti, kaip smagu ką nors reikšti. Pagaliau mes visi savotiški aktoriai...

... Dabar jį traukė ir domino žmogaus vertė, ta gyvybės, gėrio, meilės, vilties kibirkštis, plazdanti, deganti kiekviename, prigesusi, nustelbta, nerealizavusi savęs, kukli, kantri, pasitenkinanti mažu, atspari, fatališka, nesuprantama, gaji kaip kiečiai, kaip patvorių žolė. Tik tai jam dar buvo svarbu, nes kas gi kita yra mūsų aš? To su visa genialumo jėga yra klausęs Paskalis. Ar galiu pavadinti, — rašė Juozas, — tuo “aš” žmogų, kuris stovi prie lango, ar galiu pavadinti savo nuopelnus, vieną po kito tarsi kokius nereikalingus lukštus atmesdamas socialinius, išorinius, vidinius savojo aš požymius, traukdamas juos tarsi “matrioškas” — iš pradžių vieną didelę, iš jos mažesnę, ir taip be galo? Ne. Po tomis išorinėmis žmogaus egzistencijos apraiškomis jis spėjo esant, jautė plazdant kažką, kas žūtbūtinai nori išsiskirti, individualizuotis, kas egzistuoja savo specifiškumo, unikalumo pajautimu, savęs pajautimu.

Kartą, šerkšnotą pavakarį, kai čežėdamas plaukė ižas, o tolumoje sirpo saulėlydis ir tyliai šnopavo pilkšvus garų debesis leisdamas ŠEC’o kaminas, jis stabtelėjo ant tiltelio prie upės — į Nerį čia įsiliejo sraunus intakas; iš abiejų pusių kunkuliuojančiame virš kanalizacijos vamzdžio vandenyje vertėsi mėsgalių atliekos, muilinos srutos, tas atliekas grakščiai graibstė klykaujantys kirai. Užsirėmęs ant metalinio turėklo, įsižiūrėjo į upę, į žvejus, stovinčius prie žvirgždo seklumėlių, prie kanalizacijos vamzdžių. Tačiau labiausiai jo žvilgsnį traukė jų stori ilgaauliai batai, šilti vatinukai; kantrūs, įbedę akis į plūdes, jie stovėjo čia it kokios rūsčios statulos, tokie šiokiadieniški ir tokie neįprasti, tolimi gaudžiančiai, bruzdančiai gatvei. Į prieplauką, kur buvo suguldytos sportinės valtys, tyliai ūkaudamas įplaukė garlaiviukas, tas pats, kurį regėdavo kitados alsiais vasarų vidurdieniais iš sunkaus skaityklos balkono... Kiek vandens, kiek ledo lyčių nuplaukė šia upe nuo to laiko, kai jis skaityklos vėsoje plaikstydavo senus manuskriptus, nelaimingų, vienišų, bet išdidžių žmonių laiškus, jų gyvenimų istorijas, įkvėptus žodžius, kiek jau praėjo nuo to meto, kai jį gaubė jų vienišumas, garbė ir didingumas... Tada jis tik ruošėsi žygiui, telkė žinias, bet ar toli pasislinko per tą laiką, ar daug ką jam pavyko įkūnyti, kur, kaip pravertė ten įgytos žinios, išmintis? Jis karčiai šyptelėjo — nė disertacijos neįstengė parašyti. O kas tėra tos kelios knygelės, kurias parašė?

[4]

Tiltas, ant kurio jis stovėjo, staiga virptelėjo — ten, žemai, lūžinėjo, vartėsi vieni per kitus ledai, kuriems kelią pastojo ilga lytis. Galop ji trūko per vidurį ir gėdingai su kitais luitais nugarmėjo į drumzliną, nuo kanalizacijos vandens šiltą Neries tėkmę. Šitaip ir jis: nuolat besispyriojąs, besistengiąs sulaikyti galingą spaudimą, pagaliau buvo nublokštas į sraunią ir traukulingą srovę. Ką jis šiandien nuveikė? Bokso varžybos, alus, prirūkyti, kokliais iškloti tualeto koridoriai, paskui šachmatų partija su Lapučiu, įgriso iki gyvo kaulo. Taip, nuspręsta: rytoj jis įsitaisys meškerę ir kiekvieną laisvą valandėlę praleis prie šitos upės — juk kitados buvo aistringas žvejys. Išeis sau paryčiais, įsitaisys ant sudedamos kėdutės, išsidėlios skardines su kirmėlėmis ir sliekais — visa, ko jam bereikia, kas jam daugiau beliko? Jis ką tik išėjo iš laikraščių skaityklos, kur kas dieną knapsi skaitytojai, senukai, visokie paklydėliai, kryžiažodžių sprendėjai, tik jiems reikšmingų ir tesuprantamų žinių bei įvykių sekėjai, tie saulės perkošti paukščiai geltonais snapais, knapsintys besimerkiančiais pergamentiniais vokais: ir vasary, ir alsiom vasaros dienomis, ir gaiviais pavasariais, kai kvatodamos gatvėmis vaikšto merginos, jie čia, vėsoje, išsirikiavę palei sienas, šnarina laikraščius, skaitinėja žinutes, kažko godžiai ieško, tarsi viltųsi sužinoti ką nors, kas iš pagrindų pakeistų jų begalį, deja, jau nebepakeičiamą gyvenimą, virtusį rebusu, kryžiažodžiu, domino kaulelių barškėjimu, apzulintomis šachmatų figūromis...

Pirmą kartą susimąstė, kas gi yra tas eilinis skaitytojas, kokiu darėsi jis, tas žmogus, kuris be jokios sistemos ir atrankos kemša sau į galvą visa, kas tik papuola: rezultatus, datas, vardus, įžymių žmonių posakius — išminties krislus; kas gi yra tas, kuris, neišsprendęs kokio kryžiažodžio, neperskaitęs sporto žinutės, futbolo ar ledo ritulio reportažo, ką nors naujo nesužinojęs iš tolimo žemės kampelio, iš mokslininkų laboratorijų — apie pelės gyvenimą, Bermudų trikampį, skraidančias lėkštes ar biosroves, negali sėsti už stalo, išgerti puoduko kavos, užkąsti, kuris, ropšdamasis iš lovos ir kišdamas kojas į šlepes, pirmiausia eina prie radijo ar ima laikraštį, kad sužinotų, kaipgi sulošė jo mėgstamiausia komanda, kiek taškų pelnė, kaip sekasi pasaulio šachmatų lyderiams — Nonai Gaprindašvili ar Martai Litinskajai. Tik patenkinus šį keistą smalsumą, atsiranda apetitas — pajunta, kokia aromatinga įprastinė kava, kokia skani bandelė, ir godžiai į ją suleidžia dantis, paskui net pasimankština, patampo espanderį, pajuokauja su žmona, vaikais, dar šį tą paskaitinėja, tik tada, kai jau patenkina savo smalsumą, kai jau žino kokių rungtynių rezultatus ar yra išstudijavęs atidėtą partiją, tik tada, kai mintyse jau yra sumetęs, ką sužinos per pietus, ką veiks, kur eis pavakary, ką galės aptarti su savo bendradarbiais ar pažįstamais...

Kai visos tos aistros — ir šachmatai, ir sportas, ir dailusis čiuožimas, ir kinas — jau pabodo, jis griebėsi skaitymo, skaitė, kas tik pakliūva į rankas — banaliausias sensacijas, kronikos žinutes, skaitė apie kino žvaigždžių gyvenimą, valdžios pakeitimus, paskyrimus, perkėlimus, nutarimus, skaitė skelbimus, kur kas parduodama, išnuomojama, net užuojautas, skubiai ir godžiai siurbdamasis į smulkias, petitu išspausdintas eilutes, kaip antai: liepos penktą, septintą valandą Obeliuose įvyks XV laidos abiturientų susitikimas. Arba: rasta piniginė. Pamestas... Dviem studentėms reikalingas.. Visus laikraščio kampelius skvarbantis žvilgsnis, nereikšmingas žinutes godžiai ryjantis protas tyčia, nesąmoningai palikdavo, vis dar nepastebėdavo to, kas ir šrifto ryškumu, ir antrašte iš karto krisdavo į akis, rėkte rėkdavo apie kokį apiplėšimą, stulbinantį radinį, sumirguliuodavo akyse loterijos skaičiais ir rutuliukais — tik tada kaip įgudęs smakas, šiek tiek patenkinęs smalsumą, patogiai įsitaisęs, iš anksto pasigėrėjęs, pačepsėjęs lūpomis, čiupdavo delikatesą: su nuožmia jėga įgriūdavo į baltą loterijos lauką, atvykusio cirko areną, kur ant trapecijos stovi meška, į naują buitinių ar ūkinių prekių parduotuvę, nuomos punktą — ten nupieštas lygintuvas ar siuvimo mašina, kokia statinaitė, vinys, lentos, skarda, šiaip koks senoviškas buities rykas, naujam sezonui siūlomi moteriškų viršutinių ir apatinių drabužių modeliai, šukuosenos, kosmetiniai reikmenys, šunų veislės, — visa tai jis apžiūrinėdavo įdėmiai, pakreipdamas laikraštį į vieną ar kitą pusę ar pats persikreipdamas, prie jo prisigūžęs, paskui nė pats nepajusdavo, kaip patraukdavo į parką, kur prieš keletą dienų vyko šunų paroda ar jojimo varžybos, į klubą, kur renkasi filatelistai, ar į kirpyklą — tenai dirbo kirpėja, kurios nuotrauką ką tik matė laikraštyje. Jis ateidavo čia pasigėrėti, kaip mikliai ji darbuojasi, jaudino jį aštrus kvepalų kvapas, metalo, jos pirštų prisilietimas, o ypač šaltas spindėjimas veidrodžio, kuris neabejotinai liudijo, kad jis nėra toks labai suvargęs, senas — na ir kas, kad nebeturi trijų dantų; jos dailus veidas tarsi sušvelnėdavo jam, senajam klientui, pasirodžius tarpdury, įsikūrus tarp kitų, įbedusių nosis į laikraščius; ji ir kirpdama vis dirsčiodavo į jį, kartais net pakviesdavo be eilės arba perspėdavo, kad greitai jį apkirpsianti; tarp jų jau egzistavo slaptas, jokia vieša pastanga nesutvirtintas ryšys, užtat jam labai svarbu buvo, kaip ji sutiks šį kartą. Šit kodėl ir dabar jis staiga pagalvojo, kad reikėtų užeiti į tą kirpyklėlę apsikirpti ir... Na ne, įprastinio rublio šįkart nedės į jos chalato kišenėlę... Jis jau kelis kartus ją sapnavo, ji tarsi lydėjo jį kažkokiose kelionėse, gaubė apdairiu švelnumu ir rūpesčiu, kone apčiuopiamas jam buvo jos kūno putlumas, vaizduotėje jis jau girdėjo, kaip ji nusijuokia... taip, aišku, jo ranka nejučiomis atsidurs ant jos rankos (o ne chalato kišenėlėje), o gal ir klubo... liemens. Ir daugiau jis nebepaleis jos, kitokios bus jo dienos...

Staiga kažkas palietė ranka petį, dvelktelėjo taip gerai jam pažįstamas kvepalų kvapas. Daiva! Kaip visuomet nekasdieniškai gaivi, šaltuko parausvintais skruostais, didelėmis, ryškiomis akimis, šerkšnota, gyvastinga ir nekantri... Ji buvo nesuprantamo entuziazmo pagauta, jos vyzdžiai plėtėsi, ji vėrė lūpas, kurių jis kitados taip geidė, norėjo kažką sakyti, net skėstelėjo pirštinėtomis rankomis.

Jis palenkė galvą, dėbtelėjo į savo batus (jau buvo spėjęs gerokai sustirti kojas), į vandenį, kur baltom draikanom vartėsi, virė, kunkuliavo kanalizacijos vanduo, pilkšvomis srovelėmis bėgo į upę, tekėjo garmėdamas pakraščiais. O aukštas šiluminis kaminas tebevertė šėmus garus, traiškydamas čežantį ižą, tebesisukaliojo, tebeūkė garlaiviukas. Vakaro dangus buvo šaltas, švarus ir kietas, speigo liepsna, pranašaujanti žvaigždėtą naktį, kitą skliautą, svyrantį ant mūrų, — liepsna, prasidedanti ne kitur, o Užpelkiuose. O dieve, suaimanavo jis, parimdamas ant tilto turėklų, ir tarsi pamatė, kaip vaikas... ne, jau geras ilgarankis paauglys... o gal visai vyras, blykčiodamas pačiūžomis, nėrė ilgu Norvegijos čempiono žingsniu per tas nuolaužas, ir jo drabužiai, aptempę stiprų, raumeningą kūną, žvilgėjo kaip ruonio oda, ir jis vėl save išvydo ant užšalusios sietuvos... pasijuto Arktikos ledynuose, saulė, raudona ir trapi kaip milžiniško įkaitinto stiklo lašas, jau leidosi, ji lydėsi kaip ketus formose, ji buvo kaip Kainoriaus traukiama iš krosnies geležis, ji liejosi iš ketaus žaizdrų, lydėsi, skrudo ir smilko kaip saulės spindulys, per lęšį įkaitinęs atbrizgusią jo švarkelio rankovę, kai mirė močiutė, kaip ugnies plazma, spjaudoma iš kuliamosios motoro, ji smilko, žėrėjo, ji kvietė, žadino atminty vieną didelį mirksnį, kai jis, mažas vaikas, žilvičių apstotu vieškeliu grįždamas iš mokyklos, vis žvilgčiojo į saulę, tokią raudoną, didelę, ir nepaprastai sujaudintu, įkvėptu balsu sakė jai kažkokius čia pat, pustomam vieškely, gimstančius žodžius. Pro storų medžių tarpus saulė sūkuriavo, degė, krito juodi ir ilgi šešėliai. Ir kažkur iš toli, pamažu atlyžtant skausmui, jis išgirdo, kaip Daiva sako:

— Na taip, jis manęs nebenori nė matyti. Dabar visokie seneliukai, filatelistai, antikvarininkai jo draugai, į katedrą nė paskambinti nenori, kur jau tikėtis, kad užsuks. Jis toks paliegėlis, nors guldyk ant neštuvų ir nešk. O žinai, ten, katedroje, tave dažnai prisimename, gerą vardą turi, — tarė ji pasikeitusiu tonu.

“Ji tyčiojasi”, — pagalvojo.

Jis matė ją kelis kartus, matė, kaip žvitriai atmušinėja lauko teniso kamuoliuką, kaip grakščiai laksto po rausvą pavasarinio lietaus nupurkštą aikštelę, o jos partneris — tamsbruvis, kresnas vyriškis žaidžia kur kas geriau ir taikliau nei jis kitados; tiesa, jo veidas buvo ganėtinai niūrus, kiek rauplėtas, užtat kaip krykštė ji, kaip žvilgėjo, kibirkščiavo saulėje jos tamsūs plaukai. Žinoma, jis nestovės tarsi elgeta prie slenksčio (“Kurgi — toks išdidus”, — šnekėjo Daiva, matydama, kaip jis suka akis), negraudins, neskambins vidurnakčiais, nereikš savo teisių, kokios gali būti jo teisės, jeigu jis gyveno pagal principą — kas stipresnis, apsukresnis, tas laimi, tas ir teisus. Laimėjo tas raumeningomis kojomis, tatuiruota ranka vyriškis. Pastovėjo užsiglaudęs už medžio, paskui pasistatė pilko lietpalčio apykaklę, susigrūdo į kišenes abi rankas ir nušlamštė lapais pro pilį, į kurią žiūrėdami mėnesienos naktį prisiekė kadaise su Albinu.

Pagalvojo, kad, kai grįš, tikriausiai jau bus apšarmoję langai, šarmos jie ir troleibusuose, ir visas jo priebutis, koridorėlis, kambarys bus užlietas šviesos, ji šaltai blizgės šarmotam lange, liesis ant rašomojo stalo, ant gaublio, į jo galvūgalį, kaip ir kitados, kai jį apvildavo Stela, o ant kėdės atkaltės pakabintas švarkelis atrodydavo toks apleistas, įgaužtu kaklu, nutįsusiomis rankovėmis.

... Iš ko tu rūmus rentei, ką pasiimdavai, eidamas į šitą spengiančią tylą, lapų šiugždėjimą? Žemėtus batus, darbinius drabužius, žemės kvapą, perdžiūvusios varpos šlamėjimą karštymety, norago blyksnį ryto kalvoje, prakaito prisigėrusius marškinius, žolių siūravimą? Ką tu dar gali pasiimti?..

Stovi prieangyje, dairaisi: nuo šitos vinies nukrito pjūklas, įkirto koją, randas visam laikui pasiliks ant kelio, ant šito tėvas kabindavo savo milinę, čia stovėjo piesta, čia būta kopėčių, kuriomis kopdavai ant aukšto.

O pameni, kokia saulėta buvo kovo diena, kai tu, įsitaisęs tvarto pašaly, skaitei “Kapitono Granto vaikus”. Kokie skaidrūs lašai lašėjo nuo stogo, kaip sunkėsi sula, kai nulaužei klevo šakelę. Ausys buvo užgultos mėlyno vandenyno riaumojimo, matei skendinčią žalumoje salą, uolas, svaigiai baugu tau buvo tose mėlynose platybėse, kur siautėja sūrus tropikų vėjas, ir kokia pajuodusi, apgriuvusi, žema tau atrodė gimtosios pirkios anga. Taip, daugybę kartų tu iš jos bėgai, su keliautoju Kuku plaukei į papuasų salas, keliavai su misionieriais, gydei susirgusius maru ar maliarija, iš bado mirštantieji, nelaimingieji tiesė į tave rankas. Ir visur pasižymėjai nepaprasta drąsa, kilnumu, išmintim. Buvai labai gerbiamas. Tu paskutinis apleisdavai skęstantį laivą, pirmas skindavaisi kelią per džiungles, daug kartų tavo gyvybė kabojo ant siūlo, daug kartų tu buvai didvyris.

Tačiau ypač gerai tu prisiminei tą dieną, kovo lašų skaidrumą, prisiminei, kaip akino sniegas, kokios žalios buvo tvartelio stogo samanos, kokia nejauki ir pritemus troba, kurią tu visam laikui palikai. Prisiminei tą keistą džiūgavimą ir nekantrumą, kuris susitelkė tavyje tą dieną, — kaip tau reikėjo, kaip stigo karšto tropikų vėjo, palmių šlamėjimo, mėlynųjų vandenų platybės, tolstančios, o gal artėjančios (nesvarbu, juk smarkaus vėjo kryptį tu bet kada galėjai pakeisti) burės! Tolumoje.

Ir šit tu stovi kieme prie slenksčio akmens, nudaužyto bekalinėjant uknolį, stovi šviesos užlietas; kaip ir tąsyk, verčia mėlynas bangas tropikų vandenynas, ir balta burė...

... Sunykęs serbentų krūmelis, dirvonėlyje dūzgiančios bitės, aitrus žolynų kvapas. Geri tavo batai, sako brolis. Kiek kainuoja? Ir kur gavai? — klausia. O tau nusispjaut į savo batus, žiūri į dirvonėlį, kur plazda, lydosi kaitra — ana, sakai, baltas varpučio žiedas; matai — sausam vėjy siūruoja alyvų stagarai, nuo pilko vakarų horizonto atlekia, sūkurys...

... Stovi prie palinkusios ievos, po kuria, kukuojant gegutei, numirė motina... Ieva — mėgstamas tėvo medis, žiedlapiai snigo ant mirštančiosios veido ir dusino dusino jaunu gyvastingu kvapu vis primindami, kad jos vienintelis vyras eidavo pas kitas... Gal fronte užlips ant minos, gal sviedinys pataikys... Užsiglaudusi už serbentėlio, kad verkiau, kad verkiau, žiūrėdama į keliuką, kuriuo jis nuėjo. Buvo rytas, saulė tekėjo kalvom, bet slėnis vieškelio pusėn toks tuščias, toks peleninis, tuščias man buvo ir rytų dangus. Konstantas suplakė dalgį, ir toli, saulės nužertuose miškuose, užkukavo gegutė — su Vizgirdiene ten eidavome uogauti. Kuo mano vaikas bus užaugęs? Kas jį priglaus? Pasirūpins?

Jis stovėjo kieme, mažas, markstydamasis nuo saulės, apskuręs, reikia jam valgyti paduoti, bandau keltis, bet nebepajėgiu, ir vėl išgirstu — gegutė...

Kaip šaukia iš šiaurės, iš temstančio miškų kranto, kur šviečia bažnytėlės bokštas, iš juodu debesiu gulančios tamsos, iš atminties šaukia tie vardai — Santakos, Ąžuolynas, Dusmenys, Aukštupis, — juose šmėsčioja brastų smėlio lopeliai, serbentynai, pievos, juodi ąžuolynai, juose vaikystėje neišbraidžioti, nepamatyti, neištirti plotai, besislepiantys horizonte už kalvų, rūke...

Tak tak — Konstanto plaktukas...

Baimė... baimė... ji žiūri iš Konstanto, iš Vizgirdos akių, klydinėjančių po trobą, čiupinėjančių padargus. Žvilgsnis įsminga į kurį nors vieną daiktą, apsistoja kieme, ties medžiais, barškančiais plikomis šakomis, šliaužia žaliomis stogo samanomis, glusteli prie vartelių, šlamščia baigiančiais išnykti alyvų krūmais, kiūtina darganotais rudens laukais, paskui atsigręžia į aukštaskliautį klojimą, į tvartelį. Išnykimo baimė, baimė medžių šlamėjime ir šiugždesy, miško atodūsiuose, iš pamiškių atslenkančiose sutemose — koks keleivis pas juos beužklys, kai jie uždegs žiburį?

Rankos kaip nunešioti padargai padėti ant lopytų kelių, nustėrusiomis akimis žiūri priešais save, žvilgsnis užkliudo, stabteli, atrenka tik tak, kas nebereikalinga, apleista, atliekama, ant ko gula drėgmė, užmiršimo plėnys, sutemos, kas dūlėja ant gryčios aukšto, pūva pakluony, baigia užželti dilgėlėmis. Įprastiniai garsai staiga tapo jam tokie svetimi — durų virstelėjimas, grįžusios iš tvartelio pačios trepenimas kibiro bilstelėjimas... Nužvelgia kaip svetimą, gal ką nors jai pasakys, gal nutylės, bet ir pasakymas, ir tyla tokie pat beprasmiai, nereikalingi. Juose visa pamėkliška, visa svetima, nebeatpažįstama šitoj darganotoj rudens prietemoj, net bėro arklio prunkštimas arime, net pakabinta ant vinies jo skranda, net alksnių lapai, net numestas ant taburetės apskretęs pačios žiurstelis. Tik kirvarpų išvarpytais rėmais varinė Kamėšiaus laikrodžio švytuoklė švysčioja prietemoje, pakabintas bezmėnas, šventųjų paveikslas, sugedęs radijas. Artinasi naktis. Nejaukiais veltiniuotais žingsniais ji įlapsi, grįžusi iš pamiškių, nuo tvarto, nuo klojimo, kur prie sienos jis atrems rezgines, įlapsės į trobą tavo paties gyvenimas, tavo šešėlis, kurį beveik gali apčiupinėti akimis, nejaukus, svetimas, niekur neberandantis prieglobsčio vaiduoklis, tas veltiniuotas, aukštas, suklususiu veidu senis, jis sukaliosis kur prie krosnies, ką nors darys, gal paėmęs kibirą nueis atnešti vandens, gal šnekės su savo pačia, tačiau jis, tas tikrasis, buvusysis, kiūtos tylus, neprakalbinamas, veidą parėmęs, uždėjęs ant radijo kampo alkūnę.

Ateis naktis, nuo horizonto iki horizonto plintanti, juoda aklina tamsa visa uždengs: paribio akmenį, skardžio alksnynus, gilią upelės vagą, sugers savin bažnyčios bokštą, užsimėčiusias laukuose trobas, visus plyšius užkamšys, užglaistys, privarys pleištų, kad nebeprasibrautų šviesa, ir toje aklinoje tamsoje tu vienas savo šiaudiniame guolyje, tarsi gyvas būtum palaidotas, nė menkiausiu krustelėjimu ar atsidūsėjimu stengiąsis neišsiduoti.

Paryčiui gaidys užgiedos, o viešpatie, ir tie dardantys į turgų vežimai, ir ta brėkšma, lėtai lėtai bepakirstanti brėkšma iš kito, mirusio, laiko, jo snūdūs tolimi prisiminimai, kai jo seserys dar buvo jaunos, o jis paauglys, tysodamas lovoje... taip taip, prieždos atšvaitai, grikinių blynų ir spirgučių kvapas, motina, tėvo balsas...

Bet galbūt mėnesėta bus ši naktis, vėlyvojo rudens mėnesiena, kaip tinka jai ne pasmurgę, svetimi laukai, o išpurenti, sausi arimai, sausos bulvienos, nuraškyti sodai, tvarkingai sudėti padargai, galulaukės obelis; mėnesiena, slėpininga rudens mėnesiena, viską sugerianti, glusčiojanti prie arimų ir kuždanti: ramybė jums, ramybė jums, laukų darbai, ramybė ir tau, gimtasis slenksti, gal bus tokia mėnesiena, kad nesuprasi, koks dabar metas — ruduo ar pavasaris, — seserų drobių rietimais vyniojasi, nusidriekia keliai, čia išvaikščioti visi takai, visi darbai nudirbti, visi jo broliai ir seserys, visi kaimynai tebegyvena, ta pati mėnesiena, šviesa, šilta, rami, kokia buvo kitados, kai jis, ištįsęs, kaulėtas, pusbernis, atsiraitojęs kelnes, su kamanomis per petį, ėjo kinkyti galulaukėje prie obels pririšto šėmo arklio. Nesuprantamą pažadą ir viltį žadinanti mėnesiena.

— Sugedo orai, — sako Konstantas. Dūlinėja aplink savo namus, dabar ne tik atokus, dabar jo visiškai čia nebėr — visą persmelkė baimė, liečia daiktus lyg atsisveikindamas, dėlioja į savo vietas, kaišo į sąsparas, deda į dėžes išdilusias pustykles, lenciūgų gabalėlius — gal kam prisireiks, tegu būva, valgyti neprašo, tegu, ir nenori jo ranka skirtis su tais daiktais, suvirpa, atsitraukdama nuo juodos sueižėjusios sąsparos, nuo girnų akmens, underės, deda plaktuką, čiupinėja išdilusį dalgį, kiša į palėpę brauktuvą, kultuvę, senus pavalkus, ratlankius, čia kuokštelis linų, čia žirniai, viksvos, čia laikydavo vikius, čia grikius.

— Ar pameni, kaip mes kviečius kuldavome, kalėdom ragaišį kepdavom ir tau atnešdavau, valgyk, sakau, o tu vis sarmatydavaisi, nieko nereikia sarmatytis, žmonės visi ne tokie blogi, kaip kartais atrodo; va, kreidos gabaliukas, iš mokyklos tu man jos atnešdavai, prieš tris karalius aš duris paženklindavau...

Barė fizikos mokytojas, kai prisipažinau, kad kreidą paimu, kam tau jos reikia, klausė, pasakiau, na mat, skėstelėjo rankomis, vedė pas direktorių, klupdė, statė kampan, na, va, — skėsčiojo rankomis didžioji Pedagogė, aš ir sakiau, kad gero iš šito vaiko nereikia tikėtis. Saukė ant manęs pamotė, šaukė visi: vis ką nors aš čia iškrėsdavau, kam nors užkliūdavau, nepatikdavau, o kiti užstodavo, ir man graudu pasidarydavo.

— Teisybė, nuolaidus tu buvai ir bailokas, sarmatlyvas labai, bet suktas toks kaip... nagelius tik skečia, jau šoks ir lėks kur į patvorį, kiekgi jo yr, šitas vaikas, — sako Vizgirdienė, — jį visada užstodavau.

— Ir aš. Niekad nemušiau, net norėjau įsūnyti, bet kai tėvui pasakiau — net pajuodo. Vis vien tu juo nesirūpini, geri ir geri, vis tu fronte. “Ne tavo reikalas, — subliuvo. — Niekas geriau jo neužaugins kaip aš, tikras tėvas”. Ir teisybė — mylėjo. Visiems jis geras buvo labai, pats nevalgys, pirma kitam pasiūlys. Tu vis paskui mane sekiodavai, kur aš — ten ir tu iš paskos.

— O ar pameni?..

Ne, šito, ne. Pamenu vieną vakarą. Sėdėjau motinai ant kelių, ir man labai buvo gaila kažko, man taip gniaužė širdį, žvalgiausi čia į langą, čia į sujauktą kambarį.

Tu tada, dėde, mūsų tvartelio stogą lopei, čiupinėjai grebėstus, šiaudus taisei, tau vis reikia — kad prigultų, kad nebyrėtų, nešviestų, vėjas kad nenupūstų, visas kiemas buvo nudrabstytas žaliom samanom (tu jas vadinai velėnom), ar tu jas nudraskei, ar vėjas, bet buvo labai tylu, tų samanų drėgną žalumą prisimenu ir kad stogo šešėlis dalino kiemą perpus.

— Tu mėgdavai klėtelėj lindėti, landžiodavai po aruodus, nieko nepadėsi, nepaliksi, vis ką nutverdavai — apciūgus, grąžtelį, kartą, žiūriu, kaltelio nebėr...

Ne, ne tai prisimenu. Ne apie prieklėčio akmenį kalbu, ne apie geltonas tabokos ežes, ne apie girnas. Sakau, prisimenu, kad visą kiemą ir tvartelio samanas, kurias tu draskei, dengė šarma ir kad man, valkui, sėdinčiam motinai ant kelių, labai gėlė širdį.

[5]

Motina glaudė mane prie savęs, glostė ir rankas, ir plaukus. Ji sekė pasaką apie karalių.

Geras geras karalius, žilas, paliegęs, vienišas, jo žingsniai aidi akmeniniais celių skliautais, sunkūs mūrai jį slegia, jis žvilgčioja į saulės užlietus laukus, kur pluša žmonės, sukrypusios jų trobos, pažliugę rudeniniai keliai, o darbams nė galo nematyti, nori pereiti, elgeta pasivertęs, per kraštą, tais keliais, pro nykius javų laukus, ražienas, bet jis toks elgeta, kuris daro stebuklus; jis nori visus palaiminti, nori, kad jie ištiestų nugaras, kad prašviesėtų jų veidai, kad gerai užderėtų grūdas, nesgi tušti jų aruodai, jie kiek išgalėdami pliekia kuinpalaikius, kurie tempia įklimpusius vežimus, muša savo žmonas, negaili ir vaikams rykščių, jie geria ir negražiai keikiasi, ir verkia po rudenio medžiais girti, atsisėdę kur pagriovy, pažiūri į molėtus savo batus, klumpes ar vyžas ir pradeda verkti arba dainuoja, bet taip dainuoja, kad karalius verčiau užsikemša ausis; žmonės eina į šventorius, keliais šliaužia į šventas vietas ir meldžiasi. O dieve, kiek ten vargo, kiek elgetų, luošių, skurdžių, benamių, ir nėra kam įmeta skatiko į jų ištiestas rankas, atbrizgusias kepures, kiek ten nukryžiuotų, pridaužytų, prispardytų, purvais apdrabstytų. Keliauja jie pažliugusiais keliais — vorelėmis, vilkstinėmis, po vieną, pulkais eina ir eina, ir kruša, ir lietus skalbia jų nugaras, vėjas plėšia nuo jų kūno skarmalus, eina jie kaip akli, vedami visų akliausio, juos veda lazda, nepasotintas alkis, amžinas stygius, jei kas aukso jiems pažeria, puola vienas per kitą, plėšo vienas kitą, net šitaip jie renka ir trupinius, ir dirvoje paliktus grūdelius, kurių nesulesė paukščiai.

Tarybą karalius paleido, nes ši amžinai posėdžiaudavo arba puotaudavo (puotavo ir jis), pavaldinius išsiuntinėjo po kraštą, padarė vietininkais, bet kas ten dedasi, ką tie pavaldiniai daro jo vardu! Arba jis blogas karalius, arba jie netikėjo jo gerumu, negirdėjo jo žodžių, sėdėjo užsikimšę ausis posėdžių salėse, prie sosto ėjo aukso ir smaragdų apakinti, teregėjo karūną, dar žinojo, kad čia yra lazda ir vėzdas, ir... — daug ko čia yra. Štai kodėl jo sosto geltonis šviečia patižusiuose tėvynės laukuose, kai po nelauktos liūties ar krušos juos nušviečia saulė, prasiveržusi pro debesis. Šitaip iš blogio, iš tamsos prasiveržia ir jo širdis, šitokia ir jo siela, pilna rudenės gėlos šviesumo, amžino tų laukų apleistumo ir vargo. Kartais jis pasikviečia luošą ir suktą pavaldinį, juokdarį, raštvedį, jo slaptųjų seifų saugotoją ir sako jam nematydamas, koks aukso ir valdžios godulys, kokia klasta po begalinio nuolankumo priedanga žvelgia iš klūpančio, bučiuojančio paauksuotus rūbus kupriaus akių, jis tiesis ranką, lyg ką laimintų, žiūrėdamas į jam vienam težinomas tolumas, kurių kuprius nė sapnavęs nėra, sako:

— Visą kraštą sieloj laikiau, o dabar kas išėjo? Bet ko tu klūpai, kam bučiuoji mano rūbus, ech, kupriau, kupriau, glosto tą kuprių kaip savo sūnų. Eiki, trimituoki po kraštą, sakyk, karalius nusimetė savo puošnius rūbus, pas jus ateina. Aš juos kalbinau, po vieną šaukiau ir mintimis, ir žodžiais, ech, kupriau, ar eiti man pas juos, ar neiti?

— Girgžda tavo sostas, karaliau, — lyg iš po žemių prataria kuprius dusliu, baugiu balsu, — sutrūnys čia tavo karūna ir skeptras, jeigu tu tik pas juos išeisi.

— Bet kodėl? — klausia sunerimęs karalius.

O kuprius... Jis, aišku, žino, tik nepasakys. O raštininkai? Jie rašo, rašo, skaito senus raštus, rūsiuose po celės skliautais, gal žino raštininkai, o gal tu, vaike, žinai, ką pasakyti gerajam karaliui?

Prisimenu, kaip tada man skausmo ir liūdesio apgaubta širdis suspurdėjo ir jauku tapo mūsų troboj ir šilta, aš šaukiau tada: “Mama, mama, tai todėl, kad jie gerbia rūbus, rūbą, rūbą jie šventu laiko!” — šaukiau springdamas. “Bet kodėl, o dieve, kodėl, — atsiduso motina. — Štai, pažiūrėk, — vėl atsiduso ji, — po trobą apsižvalgyk, atėjo vokiečių vietininkas su kokarda, pentinais, visa išdraskė, išmėtė — greičiau atiduok pyliavą, parodyk kvitus, grūdus, paskutinį samtelį, gabenk sviestą; paklausyk, kaip mykia mūsų karvytė, kad nebegali duoti pienelio, ir kaip baisiai vištos kudakuodamos lekia nuo jo riksmo į visas kertes, o aš atsisėdau suverstoje troboje prie lango, ir tu apsivijai mano kaklą, tu suklykei tokiu skambiu ir skaidriu balseliu, kad aš net krūptelėjau... Mama, man baisu, ko jie nori iš mūsų, mama, kodėl pas mus niekas neateina, kodėl čia taip tuščia, ir tas Vizgirdienės takelis, ir tas drėgnas žalumas samanų, tas stogo šešėlis, mama”.

... Kitados, dar vaikystėje, šviesų vidurnaktį, kai prie išpurento pūdymėlio, kur stovėjo obelis, žvangino grandine ir prunkštė širmas arklys, jis pakirdo apimtas siaubo, kad kada nors — o ateis tas laikas! — visi jo artimieji jau bus mirę. Kaip jis tada gyvens visiškai vienas, kai visi šie trobesiai — ir dėdės Konstanto, ir Vizgirdos — bus tušti štai tokį šviesų, šaltą vidurnaktį; drobėmis, kurias kočiodavo teta Vizgirdienė, kai jis, pasivažinėjęs slidėmis, užsukdavo į jų namus, jau drieksis takai, šviesu bus nuo išbalintų drobių, šilta nuo pūdymų, išpurentų, išakėtų žmonių, kurių seniai nebėr. Kaip jis ištvers tokį be galo tuščią peleninį vidurnaktį?

Apimtas neapsakomo siaubo ir skausmo, įsikniaubė į pagalvę ir ėmė kūkčioti. Ir jie susispietė aplink jo lovelę — močiutė, tėvas... sesuo, visi jo artimieji susispietė šviesoj aprūkusios lempos, kurią laikė močiutė, ir jis pasibaisėjo, koks senas, apleistas, ir be galo geras jos veidas, ir jau nebegalėjo sutramdyti savo raudos. O jie klausinėjo, kas gi jam yra, ramino... Nieko jis negalėjo jiems paaiškinti...

Štai tas vidurnaktis, ta peleninė naktis, kai tušti visi trobesiai, o šilumą skleidžia išpurenti laukai, prie žydinčios obels čia šokteli, suprunkščia arklys — koks žemės dundesys po jo kanopomis, — drobių takelis ištiestas per pušynėlį... Nieko su juo nebėr pelenų rytmetį, ir tokio dulsvumo aušra prasideda rytuose — ta šilta peleninė žemė ir yra jo skausmas, kuris nė išsiverkti negali.

... Pasakyk man dabar, Konstantai, tu jau senas, tu daug matei, niekas tau nebebaisu, pasakyk man, kodėl tada toks skausmas ir baimė suspaudė man širdį, aš gerai prisimenu, aš gerai prisimenu tą vakarą, kokia šalta, ledinė galia mane apglėbė, kaip smelkėsi į ją kažkas kitas, nepalenkiamas, aš ir dabar jaučiu, kaip ji tada akmenėjo, ir net motinos rankos manęs nebešildė, ir jos meilė, aš jau tada žinojau, kad kažko neperšauksiu, nepermaldausiu, kad ir kaip norėčiau, žinojau, žiūrėdamas, kaip jis spardė motinos rankinukus, pilnus kvitų, jos sukneles, kailius, kaip jis šūkčiojo, tyčiojosi iš jos, kaip į mus žiūrėjo. “Tavo vyro nėra namuos, kur jis — pas partizanus, partizan!? — šaukė čaižiai vokiškai. — Tu čia benkartas, bastard”, — šaukė, šlykščia ranka čiupinėdamas mamos karolius, juokdamasis, o uniformuoti pavaldiniai lipo ant aukšto, vartė lovas, spintas, jų uniformos, antpečiai, kepurės buvo tarsi nulietos, tarsi suaugusios su jais, švietė ženklais ir siūlėmis... šaukė jis vokišką žodį (tėvas mane vadino lakūnu), “bastard”, — suspigo jis, kad net jam seilės ištiško, sužlegėjo visa amunicija, sagos, kardai ir alebardos, su kuriomis jie ėjo per mūsų kraštą, ėjo ir ėjo nuo amžių pradžios šitaip rėkaudami, seilėdami, teršdami motinų krūtines, gąsdindami vaikus, atiminėdami nuotakas, viską.

(Vėliau aš parašiau eilėraštį “Šitiek kelio nušliaužt, Johanai Šmitai”.)

Atsakyk man, dėde Konstantai, vapu pusbalsiu, klausiu trūkinėjančiais žodžiais, klausiu, sėsdamasis ant nebesančio prieklėčio prie tavo pintų underių ir brauktuvių.

— Biednai, — atsako jis. — Jūs gyvenote labai biednai. Ir aš buvau biednas. Niekuo negalėjau padėti. Va, stogą tada sutaisiau, sakau, eisiu gryčion, pas jus užsuksiu. Matau — tavo motina sėdi ant suolo, veidas lyg žemėm apneštas, žiūri tokiom akim, sėdi su tavimi ant kelių, ir tu toks rimtas, spoksai į mane akiotes išpūtęs, tempi už sermėgos skverno, sėskis, dėde, sakai, ir ji mane prašo, sėsk, Konstantai, sėsk šičia ant suolelio. Prisėdau, o ką darysi. Tik sakyti man nėra ką. Tvartelio stogą, sakau, sulopiau, o ji žiūri į mano rūbus, pridengiau sermėgos lopą, tyliu... žvalgaus po gryčią, visa išmėtyta, subadyta, suplėšyta, galvijai... Bet gerai, kad tu man tą vakarą priminei. Jūsų gryčioj tada buvo tokia tyla, net spengė, ir taip sunku man buvo išeiti, peržengti slenkstį, mano pati ėdalą kiaulėm maišė ant akmenų, tai aš jai ir sakau: eik pažiūrėk, marti kaip nesava; priėjau prie šunio, gulėjo smėly po alyvėlėm, jau senas, visai nukaršęs, snukį ant akmens pasidėjęs, stoviu prie jo, žiūriu, kas čia yr, ar dvesia. Kaip staugė jūsų šuva naktim — lyg kas į jo būdą lįstų, man pati dar ir sakydavo — ko gi šuva taip staugia, ar kas mirs? Tu žiūrėk, nujautė smertį, dabar aš ir misliju, kad Elžbieta, tavo mama, jau žinojo — greit mirs. Ale tu pamislyk, žiūrėk...

Aš irgi prisimenu šunį, pilką, iškaršusį, va čia, pašalėje, buvo jo būda, čia tos alyvos, serbentėlis, čia dėdė plaka dalgį. Ir mirtis čia tebėra tokia, kokią jie vaizdavosi nuo amžių — prašiepusi dantis, su dalgiu... stovinti tamsoje, galvūgaly, ir visi bijo numirt tamsoje, neregėdami artimo veido, ir jie budi, budi prie ligos patalų, kad spėtų... žvakę — žaltvykslėlę uždegti, nes ugnyje yra siela, ugnyje yra, tvirtindavo man Konstantas, nes bijo, ir patys tamsoje gali pamatyti jos griaučius. Štai kodėl mano bevaisis dėdė Konstantas taip bijojo tamsos, ne tamsos jis bijojo — mirties. Ir vis skelbė savo tiesas, nekintančias, amžinas, sėjo jas po visus kiemus ir gryčias. Nes jis buvo atokus. Buvo vienas. Ir vis samstydavo saujomis grūdus. Ir švelnius tarsi auksas sėmenis. Vis žiūrėdavo, ar spaliuose nėra grūdų, ar varpos dar nesausos. Ir vis jo užsimiršusiose rankose pasilikdavo sausa išbyrėjusi varpa ar ašarėlės stiebas. Dabar aš tai prisimenu, kai... einame per ražieną, o jis vis pasilenkia, vis paima sumaitotas, pilkas, išlytas rugių varpeles, patrina, pažiūri, surenka grūdus į saują.

— Žiūrėk, kiek grūdų palieka, kokie kuokštai. O mes, būdavo... Ir kūkalių nebėr.

Tik dabar aš prisimenu, kad jo dirvose būdavo pilna kūkalių ir laukinių aguonų, ir motiejukų, ir kokios buvo jos akmenuotos, ir kokie reti jo javai, o laukinė obelis galulaukėje, prie kurios jis vis eidavo, kai dienos būdavo į rudenį, nemezgė vaisių, arba jie būdavo kartūs ir rūgštūs. Užtat antaninė! (O juk antras jo vardas Antanas.) Kaip jis prižiūrėdavo tą obelį: apraišiodavo, sergėdavo, kad nė šakelė nebūtų nulaužta, o kokie sodrūs, saulėti, sultingi buvo obuoliai! Tais saulėtaisiais rugsėjais, kai aš šiltu keliuku atlėkdavau iš mokyklos ir nusviesdavau faneriukę, — kaip godžiai į juos smigdavo mano dantys! “Daug neraškyk, žiūrėk, šakos nenulaužk, atsargiai, žiūrėk, oi oi, į obelį nelipk! Jokiu būdu. Negalima. Negalima, ir tiek. Dar vieną nusiraškyk ir eik mokytis. Mokslas — šviesa”. Kaip jis tardavo šitą žodį! Rodės, tas žodis net jo dvasią nutvieskia. Ir man tapdavo šviesiau akyse. O dabar — nieko jis man nebesako, toks nusivalkiojęs, banalus, braukiu aš jį iš visų raštų, kuriuos man tik tenka taisyti. Aš niekad nesakau “semk šviesą”, dar daugiau — aš iš visur kaip išgalėdamas genu šį žodį. O gal tik jis, Konstantas, taip galėjo sakyti? Aš visada troškau šviesos, — kartodavo jis man. Jis man davė ir pilką grifelinę lentelę, berods sakė, kad joje dar pas daraktorių rašyti mokėsi. O vis dėlto — jie troško šviesos, mes gi dabar iš pernelyg uolių mokinių pasišaipome.

— Aha, — sako Konstantas, — aš labai troškau šviesos, pamėtlyvas buvau. Aha, taigi. Jei būčiau mokytas... Ir tu į mane atsigimei. Be žinių žmogus kaip aklas. Visiškoj tamsoj.

Bet tau švietė obels viršūnė, noriu sakyti, tu turėjai savo dirvas, noriu sakyti, tačiau tyliu, tik nuryju seiles, lyg būčiau pamatęs obuolį. Bet iš kur čia jų bus — tokia skurdi, tokia menkutė ši obelis, po ja bulvienojų krūvos, akėčios. Konstantas neša bulvienojus iš krūvos, deda kitur.

— Sudeginsiu, padėsiu va čia, nepasieks ugnis, o taip vėjas gali užnešti kibirkštis. Dabar tokie sausi orai. Va, pažiūrėk — traška, dega kaip parakas, dar smalioko pakišiu, supleškės.

Bet aš jau žiūriu į vieškelį, ten, slėnyje, šviečia jo baltas ruoželis, traukia jis mane, rangosi per širdį kaip neatspėta mįslė...

Kurį laiką pavieškely dar styrojo nugriautos Kazimiero pirkelės kaminas, stovėjo lentomis užkalinėtas klojimas, kurio pašaliuose riogsojo šeškų spąstai, suplėšyti, supuvę tinklai, dubenys, aprūdijęs drapakas, plūgas, akėčios, ratai ištrupėjusiais stipinais, lentgaliai, šen ten mėtėsi kabliai, kuriais jis sukdavo virves, kurpaliai... Paskui ir tą klojimą nugriovė, ir didžiulį akmenį, kuris ten buvo, nutempė šalin, susprogdino. Išrovė prie to akmens augusius baltųjų serbentų krūmus, vyšneles, skurdžias, sulinkusias, nuo jų, būdavo, vis laupom tąsius, lipnius sakus, uostinė jam, bene vyšniomis kvepia, o jų čia prisirpdavo taip negausiai, užtat kokios saldžios sudžiūvusios, apkapotos špokų, kurie pulkais, būdavo, siūbčioja iš Naglio, Nakučio ar Kaušpėdų sodų — mat iš ten juos išvaikydavo tarškuolėmis. Dabar ir tų namų pamatų nė pėdsako, pirtelės ten kaip nebūta.

Kazimieras, būdavo, vis sėdi kur pašalėje, papsėdamas nučiulptą pypkutę, žiūri į tiesiamą plentą, kuris, pamindamas senojo vieškelio ruoželius, plačia juosta driekiasi į pietryčius, aplenkdamas net Užpelkių miestelį. Griausmas, sakydavo jis, žiūrėdamas į tas mašinas, gerdamas gazolio ir asfalto tvaiką, kokius kelius dabar tiesia. Kad juos kur griausmas, sakydavo, nužiūrėdamas žmones gelsvais drabužiais, stamantrias moteriškes, vyrus, gal jiems daug moka, kad taip sparčiai dirba, gal iš toliau kur atvažiavę.

Jau tada jo medeliai ir pajuodę senosios pirkios sienojai tarsi virpėjo nuo mašinų gausmo. Sūnus Algimantas skubinosi mūryti naują trobą, nes žinojo — paskui lieps keltis į gyvenvietę, per daug arti prie kelio. “Jie gyvens, ne aš, — sakydavo Kazimieras. — Tegu daro, kaip nori”.

Senasis vieškelis nyko, nyko jo gluosniai, išdžiūvo Rėzos liūnelis, išgriuvo telefono stulpai, kurių vielos, nešančios iš miestų visokias žinias, taip zvimbdavo šalty, kai eidavau iš mokyklos, ir šerkšnas karodavo ant jų. Senojo vieškelio, kuris, būdavo, atvingiuoja iš rytų tolybės, susemia savin visus keliukus kaip upė intakus, vieškelio, kuris ėjo pro Santakas, Dusmenis, Ąžuolyną, jau nėra. O dieve, tie vėjai, saulė, žaros, ėjo to vieškelio dugnu kaip upės senvage, nuklota lapų: jis sugėrė žmonių žingsnius kaip upės dugnas žuvų ir plazdančius lapų šešėlius, raitėsi per kalvas, palei ežerą; to vieškelio, kuriuo kitados, sėdėdamas savo pirkelėje prie lango, Kazimieras matė žmones, traukiančius į bažnytėlę, turgų, ir dulkiant sniegą iš po pavėžų, iš po kojų. To vieškelio, kuris temdydavo didžiulį, pamažu slystantį prie žemės saulės diską, to vieškelio, jo pajuodusių gluosnių jau nebėr. Ir gryčios, kur aną tolimą pavakarį skaldė malkas senasis Liudvikas, ir keliuko, ir liūnelio, ir daubos, kurioje prasmegdavo raiti, važiuoti, kad išnirtų čia pat, prie jo palangės; bet dar styro pašalės medeliūkščiai, apnešti baltomis kaip miltai dulkėmis, baltumas šviečia akyse pavakariais, ir jam taip gera, šviesu nuo šitokio vieškelio buvimo, nuo jo šilumos; eina ir eina prie jo tas kelias, artėja, neša gerą naujieną, kuri išsilieja šiltu saulėlydžio raudoniu ten, vakaruose, semiančiuose Santakos slėnį, ten baltas jo rankomis statytas tiltas, ten su savo berniuku jis vilko akmenis; ten sugriaudėjo Pirmojo pasaulinio karo sprogimai, iš ten atjojo raiteliai “su kokardomis”, vėliau atgarmėjo riaumojantys tankai — vienas pasisukaliojo, pasisukaliojo rugiuose ir kad spjaus ugnimi į jo trobesius — laimė, nepataikė. Vieškeliu, glausdama prie krūtinės vaiką, lėkė jo moteris, kai kilo gaisras... vieškelio, kurio klausydavausi naktimis kaip savo širdies, vieškelio... glūdėjusio manyje, pilno mano vilties ir meilės, išskalauto liūčių — kaip sunešioti marškiniai, kaip abrūsėlis iškočioto tankų, mašinų; vieškelio, kuriuo ir bėgo, ir ėjo šitiek raitų, važiuotų. Jis atgindavo spalio lapus, atnešdavo Kristupo dainą.

Naujasis plentas šovė į rytus tiesiausia kryptimi, aukštu pylimu perkirsdamas ežerą, į kurį Kazimieras, būdavo, merkia bučius. Kalvos palei plentą sumažėjo, sumenko...

— O aš dar stiprus, — didžiuodamasis savimi, sako pakalnės Konstantas. — Užtat, kad visą amžių nei rūkau, nei geriu. Nė neuosčiau, nė šitiek, per uknolio galvutę, per nago juodymą, bjaurybės šitos negėriau. Oho, purtosi, čiagi nuodai. Grynas nuodas. Verčia vyrus kaip ąžuolus. Ir aš... oho, vyras buvau. Maldonis piktą kumelę turėjo, tai aš už kamanų kai tvėriau, kai supurčiau, va šitaip, ohoo, nemislyk... kad ir armijoj — kai lėkdavau su žirgais per kliūtis. Ulonu tarnavau. Oho, kokia kariuomenė buvo. Ale vyrai. Čia ne baika, bracia, nesakyk, lenkai mūsų būtų nė iš tolo nepaėmę. — Nutyla. Dairosi. Čiupinėja savo rankas. Nužvelgia alyvas, skurdžiu raudoniu, aitrumu ir ryškumu plieskiantį pačios darželį. — O tu kaip gyveni? Kas ten mieste?.. Dabar čia plentą pravedė. Tai plentu lekia ir lekia mašinos. Anksčiau sakydavo “zuja”. O kemsynė visa numelioruota, nė kelmelio nebėr, anądien važiavau — plynas laukas. Tik beržas Sprakšių tebestovi. Ir Jaugos klėtis palikta. Daugiau nė vieno trobesio nebėr, nė krūmelio, visas kaimas išnykęs. O anksčiau — tokie trobesiai buvo! Klėtys! Tvartai! Akmenų pamatai, ąžuolo durys, turtingi ten ūkininkai gyveno, mano uošvija ten buvo. O sodai. Obelys net linksta. Ir kiek avilių! Ai, bracia! Iš pašvenčių, būdavo, kai šieną vežu, net prigulu, visur šakos daužo per galvą. Karštis, gylioja arklys, o įvažiuoji į kaimą — vėsoka. Visur medžiai, pavėsis, klėtys, kluonai ir šuliniai tokie gilūs, visų iš akmens. Ir visi pluša, tempia šieną, atneša giros atsigaivinti... O išvažiuoji iš kaimo — vėl karštis, ratai klimpsta smėlin iki stebulių, paskui miškas, ten jau vėsiau, arklį pagirdai paversmy, kepurę nusiimi.

Kada paskutinį kartą Kazimierą matė?

... Sėdėjo pašaly ant rąsto, o aplinkui plytėjo spalio šviesos užlieti laukai, ražienos, dirvonai.

— O, Juzukas, — pasakė pasikeldamas, — einam į gryčią. — Paskui jau už stalo: — Kaip tu gyveni? — paklausė, atidžiai jį nužiūrėdamas.

Tada Juozui dar nesisekė, jis nusuko nuo dėdės akis.

— Nenusimink, viskas praeina, praeis. Tavo tėvas buvo linksmas žmogus. Linksmas ir geras. Labai geras. Ir nieko per daug neėmė į galvą. Dabar, kai pagalvoji — ir gerai. — Grįžtelėjo į vieškelį, pasitaisė smunkančius nuo pečių kailinius. — Tokio žmogaus... — pasakė, išklaipytais pirštais suspausdamas ką tik iš šaldytuvo ištrauktą butelį. Smarkiai virpančia ranka pripylė taurelę. — Smarki, gyvatė. — Nusipurtė, nusišluostė vešlius, parudavusius ūsus.

Vėliau, išvydęs dėdę pašarvotą, supras, kodėl Kazimieras augino tokius ūsus — jis buvo kiškialūpis. “Va šitoks, — parodys Konstantas, — vis išsišiepęs, lyg verktų. Vėliau, kai užsiaugino ūsus, vyras kaip reik tapo... Žiūriu — ir pečiuotas, tvirtas. Mat... — pradės ne vietoje samprotauti Konstantas, — menkiausia smulkmena žmogų keičia. Labai keičia”. (Tai iš dėdės, pagalvos Juozas, mano nelemtasis polinkis filosofuoti, ieškoti bendros išvados, lygties, apibendrinimo, svarumo.)

— Šalta, griausmas čia yr, kad šaltis taip krečia, — šnekėjo Kazimieras, traukdamas ant pečių vis nusmunkančius kailinius, senus, apkapotus kandžių, vis varvino į taureles tą skystį, ragino kąsti kumpio, dešros, priešais jį mirgėjo televizoriaus ekranas. Už lango tarsi pro jį patį suko vieškelio išlinkis. — O lauke taip šilta, — pasižiūrėjo į kelią. — Pati rugiapjūtė, bet lyg savo akimis netikiu, šalta ir tiek, — Staiga, grįžtelėjęs į sūnėną, paklausė: — Kaip tu manai, bus karas ar ne? — Palaukė, kol plentu praūžė sunkiai pakrautos mašinos. — Mikaldos knygose parašyta. — Ir nutilo. — Bet neduok dieve, kokias suirutes sėja karai. Ir žmonės kokie tampa, ne žmonės — žvėrys. Negaliu užmiršti, koks sudaužytas, suspardytas šituo vieškeliu į mano kiemą atšliaužė žmogus. Paguldžiau daržinėj, o ateina pavakary iš miestelio su šautuvais, remia durtuvus į krūtinę... Slepi banditą. Paskui įbruko į mano vežėčias — miestelin vežk, o tas kad vaitoja. Aš pats kai lenkų nelaisvėn patekau, padašvėles, diržus mes virdavom... O žinai, Juzuk, kaip aš va šituo vieškeliu sugrįžau, pro gluosnius, pro Rėzos beržynėlį ir jaują... Žiūriu žiūriu į namus ir, kai pamačiau stogus, atsiklaupiau ant žemės, bučiavau šitą žemę, nepatikėsi, ašaros lijo lietum, ir visi mane veda į trobą, o aš vis ant žemės krentu, bučiuoju ją, o viešpatie, juk ten nė minties nebeturėjau ją išvysti. O paskui kas dėjosi, per šitą karą, o pokary... Gobšūs žmonės ir dabar. Aš laiko dabar turiu, žiūriu, kaip jie namus gyvenvietėje statosi, kiekvienas nori, kad aukštesnis, geresnis būtų, renkasi, kur patogiau. Tik aš nė vieno, kurie čia atsikelia, nežinau, savas tik vienas kitas beliko. Tai va, rodos, kiekviena plyta jų apskaičiuota, visa numatyta, o va medelio kur pasodinti nėr, nė negalvoja sodinti, tempia daiktus, šaldytuvus, poliruotas spintas, šviestuvus. Bet tiek tos. Tu manęs neklausyk, neimki į širdį, laimingesnis būsi, sakau, aš jau senas, ir visa man darosi svetima...

Griausmas, kaip nugyvenau, kaip sapne visa praplaukė, kaip kokioj migloj, būdavo, mezgi vis tinklus, veji, droži ir darai kurpalius — vakarais priešais ugnį (tu vis pas mus ateidavai)... kaip nebūta, va ir tavo tėvo jau nebėra, seniai nebėr, ir man jau laikas. Visos dienos išbyrėjo iš linų kuodelio kaip spaliai, lyg nė gyvenęs nebūčiau, nemynęs šituos laukuos takų, nelaikęs plūgo, nesekiojęs paskui bandą, nesėdėjęs ant akmens, nekurstęs ugnelės, nesišildęs; visos dienos praūžė kaip vienas lietus, kaip vėjas prašvilpė, dar tik atminty... šviečia man beržynas, kur arklius ganiau, bet ir tas rūke, lyg griausmu būtų trenkę, kvepia ten siera žemelė, ir ne karų kulkeles dabar renki, o perkūno akmenėlius — velnio pirštus. Ir vis matau, kad tebedega žiburėlis tamsioj nakty, kiek sau prisimenu — vis tą žiburėlį regėjau. Ir kad man vis reikia eiti ir eiti į jį, gal prieisiu. Ir jis man lyg praeity dega, toj pusėj buvo gal kokia jauja ar kas, ne tuščioje vietoje. Ir tau, Juzukai, taip bus. Laikas nelaukia, pralekia. Tai, dėl ko dabar kremtiesi, taps niekai. Gera daryk. Iš kiekvieno mirksnio imk, kiek gali paimti. Visa paimk. Tavo tėvas mokėjo. Ir man sakydavo: tu gyveni ne visa širdim. Ir ne visa, ką galima paimti, paimi. O jis paimdavo. Ir iš brastų vandens, ir iš šilojų. Jis, būdavo, džiaugiasi viskuo kaip vaikas. Jokio vargo jam nėra. Niekada nemačiau jo sugižusio. O tu ne, tu ne toks. Tu kremties. Tau kažko dar daugiau reikia. Tu ne kaip tėvas. Tu nori ant žemės stovėti tvirtai. Kaipgi tu gyveni... O žinai, — staiga dėdė, uždėjo šaltą kaip ledas delną ant Juozo rankos, — tu visą laiką buvai nevaikiškai rimtas, žiūri, būdavo, priešais save, galvoji kažką, ir aš vis pamislydavau, kas iš šito vaiko išaugs... Nepaprastas jis turi būti žmogus. Tokios gilios jo akys, supranta jis visa ne kaip vaikas. Tai ne mano vaikai, — šniaukroja. — Nepaprastas tu ir išaugai, mokslus baigi, gyvensi, tik va... — smarkiai loštelėjęs užsivertė taurelę, pasipurtė ir, nė neatgaudamas kvapo, kosėdamas, pasakė, — dideliu tu gali būti žmogumi... Bet vis vien kuo betaptumei... Savųjų laikykitės, vieni kitų laikykitės. Žinai tą atsitikimą su šluota — krūvoj niekas neperlauš. Ir neužmirškite vieškelio... Ir gyvenimas kaip tas vieškelis, eini ir eini, o žiūri, iš kur pradėjai, ten ir stovi.

Jau buvo kiek apgirtęs, suko akis, verkė ir vis žvilgčiojo į kelią.

Buvo vakaras, ir tirštai raudoni spinduliai, pamažu blukdami, išsisklaidydami, geso ant laiptų, ant tako, ant Kazimiero lauko, šliaužė pakalnėmis, ir ilgėjo ilgėjo šešėliai, nusidriekią ražienomis. Visas dangus liepsnojo tarsi prieš vėją.

— Šitaip visuomet prieš karus, prieš didžiausias nelaimes, — pasakė Kazimieras, mosteldamas iš gonkų balta, siaura, vaškine savo ranka, ir dingo trobos prietemose, kurios vis tirštėjo, virto juoda naktim... Jis jau tada, matyt, žinojo... nujautė, kad su brolvaikiu nebepasimatys. Paskutiniai jo žodžiai buvo:

— Nesulaukiau nė kol špokai atskris, kol pumpurai užsimegs... — Paskui pridūrė: — Aš neblogas žmogus buvau, nors manęs daug kas nemėgo, labai nemėgo... — Sulig tais žodžiais pačiame kovo vidurdieny jam užgeso šviesa, aptemo ir dingo skliautas, kuris jį taip nustebino: — Ale toks šviesus, gaivus, pavasarinis, ir turbūt jau upė ištvino... Apvilkite mane drobiniais marškiniais. Kaip jūs mane aprengėt? Aš noriu vilkėti drobe...

... Neilgai glaudei savo glėby, o meile. Klaidus ir dygus buvo tavo kelias. Nuo to laiko, kai, dar neturėdama pavidalo, pasklisdama daiktuose ir vaizduose, tu artėjai prie manęs, ir tada, kai šmėstelėjai baltu mergaitės siluetu, ir dar anksčiau, kai tavo žodžius kuždėjo vėjas. Mėlynom tyrom akimis žvelgei į mane, ir vėjas buvo tavo atodūsiai, tavo šviesos nutvieksti vėrėsi laukai. Buvo metas, kai slinkau paskui tave lyg atstumtasis, akis nudelbęs, ir visur mane kurtino tavo juokas, pasigirstantis skveruose, tu šmėsčiojai praeivių veiduose, žadėdama begalinį švelnumą bei gėrį, aš vertas jo būti norėjau, bet nepajėgiau. Aukštai vasaros danguje noko saulė, kažkur šniokštė putota jūra, aptėkšdama besimaudančius gaiviais sidabriniais purslais, ir buvo man alsu tarp mūrų, meldžiau — duoki man dieviškojo gėrimo bent gurkšnį. Kiti plėšė tavo puošnius drabužius, niokojo tave ir spardė... O girti balsai tarpuvartėse, klykiantys nuo išterliotų sienų užrašai. O begalini goduly, o valkatyste! Vieni džiaugėsi tavimi, o aš klausiau, kas tu esi, piktinausi tavo nepastovumu ir paikumu, ir, kai aš sėdėdavau ant suolelio po žydinčiomis alyvomis, senio išmintis šnekėjo mano lūpomis, asketo atšiaurumas tryško iš žodžių, akys įtariai dėbčiojo į tavo kibirkščiuojančias džiaugsmu akis, į vėjo kedenamus plaukus. Tavo veido aptakumas ir grožis dar nebuvo man pakankamai tobulas, ir visa man atrodė menka, dabar žinau, kokia tu akyla savo paikyste, kokia visa aprėpianti, visagalė. Aš visas buvau tavyje, visas aš tavo. Ir ironijos bei sarkazmo grimasos, ir širdperša, ir užgniaužta gėla, ir daugiabriaunis sielos susiskaldymas. Negalėdama gimdyti viešai, ji gimdė pamėkles, patamsių vaiduoklius, ir, kai vienas pamaldžiai klūpojo prieš tavo stabus, kitas tykiai keiksnojo ir vaipėsi, trečias stovėjo visas apmiręs ir klausėsi to juoko, akies krašteliu baikščiai lytėdamas dailius siluetus, trečias puolė jiems įkandin, ketvirtas šaukė — palauk, penktas kiūtino šalin, galvą nuleidęs. Visas aš toks buvau tą akimirką — argi suskaičiuosi. Begalinė jausmų gama, ir kiekvienas iš jų troško pilnatvės, visiškos pergalės. O susižavėjimo mirksni, o geliančioji neviltie, aitrioji širdperša, batalija, atodaira ir gėla. Tu niekad nenuplėši rūbų, niekas nesigėrės tavo formomis, neglostys tavęs švelnus susižavėjimo žvilgsnis, neplevens virš tavęs rimtis ir visiškas užsimiršimas. O aptakiųjų formų pasauli, visiems atvira, akivaizdi, visus priimanti, nebijanti svetimu žvilgsnio, būtie, tau tas žvilgsnis iš karto tampa nesvetimas. Savas.

IŠEINANTYSIS

[1]

— Oo! Sveikas sveikas, kaip visuomet — lauktas ir išsiilgtas, sėskis, patogiai įsitaisyk. Čia bus darbo, — tiesdamas plačią plaštaką, linksmai pasisveikino skyriaus vedėjas Aidulis ir nedelsdamas įsigilino į atneštą straipsnį. — Pala, kuri dabar diena? — paklausė ir kažką pasižymėjo kalendoriuje. Jo balsas buvo kiek prikimęs, plonas, bejėgiškas. — Trylikta, rugsėjo trylikta, — pasakė, ir Juozui pasirodė, kad Aidulis šiai datai teikia kažkokią ypatingą, slaptą, sunkiai suprantamą reikšmę. Ir jam pačiam ši data buvo svarbi, tik negalėjo prisiminti kodėl.

— O kodėl tu staiga jo paklausei? — tarė Juozas.

— A, nieko, šiaip, — atsakė Aidulis tuo pačiu, kiek kimoku balsu, kuris nelabai jam tiko. — Na taip, šito ir tikėjomės, — kiek paskaitęs, numykė Aidulis. — Kaip visuomet preciziškas ir taupus, psichologiškai tikslios, akcentuotos problemos, tiesa, kiek polemiškos, kiek pasenusios... O čia berods kaip tik tas, ko mums reikia...

Žodis “mums” Juozui užkliuvo, visa jam čia kliuvo: ir kilimas, ir dulkėta gėlė, pažaliavęs vanduo grafine, saulėje parudavę laikraščių komplektai, apšiuręs geltonas staliukas, tos etiketės. Toliau — gal medžiokliniai ar žūklės Aidulio batai, gal koks kombinezonas... O čia — Aidulis stovi paežery ir kabina lydeką, nieko sau kompozicija, tik kam tas tuzinas Monte Karlo gražuolių?

— Čia be pypkės dūmų neišsiversi, bet prieš tai atidarysime langą... Ar ne laikas mums į namus, kaip tu manai? Galime ir čia pasėdėti, še, jeigu nori, atsigaivink.

Taurė ir rislingo butelys, tiesa, kiek nugertas, išsivėdavęs. Aidulis jau nebeatplėšia akių nuo rankraščio. Ne, ne tai, galvoja, kliukindamas drungną gėrimą, Juozas.

— Va, Juozai, ką aš tau pasakysiu, — prisislenka artėliau, — šit ko aš nesuprantu.

— Tiek to, meski į šiukšlių dėžę, vis vien.

Atsiremia į fotelio atkaltę, supasi. Aidulis taikosi išbraukti, jis išlesios visus nesklandumus, savo aštria plunksnele — kaip kiras kap kap kap po trupinėlį, o kas gi liks?

— Ar žinai? — Juozas pakelia į Aidulį akis. — Nepaprastai buvo sunku rašyti šį straipsnį. Kaip niekad. Vis persekiojo mintis: kam aš kalbu, ką galiu visiems iš karto pasakyti apie meilę, kančią, gyvenimo prasmę ar viltį, mes vartojame šiuos žodžius kaip bendras kategorijas, lyg tai galėtų turėti kokią objektyvią reikšmę, lyg tai galėtų egzistuoti atsietai nuo subjekto. Tai asmeniška, individualu, ir jokie bendri receptai čia negalimi, supranti?

— Na ir kas? — burbtelėjo Aidulis. — Bet tęski. Žmonės turi ką nors skaityti.

— Mes kemšame į jų galvas, kas jiems visiškai nereikalinga, ko jie nežino, nei kur dėti, nei kur tai jiems galėtų praversti.

— Taip, jie ieško gatavų receptų, kaip elgtis, ką galvoti vienu ar kitu atveju.

— Betgi tų receptų negali nė būti. Mes galvojame už juos, šitaip mes atpratiname juos galvoti. Bet blogiausia, kad galvojame apie tai, ko nėr, kas mums neaktualu, ko mes patys nežinome, apie ką galvojame. — Juozas paėmė nuo stalo lapus, norėjo suglamžyti. — Aš jau nebegaliu taip, man būtinas konkretumas, aš turiu žinoti, ką šneku, kam... Bet tiek to, palikim šitą temą, — numojo įsitaisydamas patogiau.

Aidulis užsigalvojęs vaikščiojo po kabinetą, vis pasižiūrėdamas pro langą.

— Tai ką gi tu siūlai? — paklausė lyg tarp kitko.

— Nieko nesiūlau, aš tik sakau, kad pas mus visa tampa literatūra, publicistika irgi. Visur jau tos literatūros per daug. Tarp mūsų visur ir visada egzistuoja tarpininkas, toks lyrinis herojus, toks subjektas, visų kūrinys anonimas. Mes nieko nebeimame plikomis rankomis — nudegtumei — nebejuntame savo širdim, nebekalbam savo lūpom, savo vardu, vis per tarpininką. Paklausyk: liūdna, kad... apvilia, bet džiugu kelia nerimą... neatidėliotinai spręstina. Klausyk, čiagi tavo laikraštinės klišės, taip sakant, motyvai. Bet — kam kelia nerimą, kam džiugu, liūdna... Kažkas liūdnas ar sunerimęs jautriai skaitys šias eilutes, žinoma, jis sunerims, dėl tų priežasčių, nieko bendro neturinčių su minimomis straipsnyje, ir nesąmoningai galvos, kad jam liūdna ar neramu kaip tik dėl to. Jis nori pabėgti nuo savęs, nori prie ko nors prisišlieti, nori suvisuotinti, suobjektyvinti savo nerimą. Šitaip jis kuriasi tą anonimą, persikūnija į kitą, kuris gali liūdėti. Tai drabužiai, kuriais mes rodomės viešumoje, supranti? Šitaip mes bėgame nuo savęs. Tas antrininkas rūpinasi, liūdi ir gyvena už mus. Jis visa daro, jaučia. Jis sąžinei nuraminti, parodyti, kokie mes jautrūs, geri, ištikimi esame, kiek daug dar mumyse žmogiškumo. Tas antrininkas prilieja už mus kalnus ašarų, jis visur dalyvauja, puldinėja, jis visa daro, jis toks žmogiškas, tyras, o mes... mes gi sėdime susidėję rankas, kieti kaip titnagas, ciniški, atžarūs. Supranti? Tas antrininkas — tai riterių romanų herojaus pakaitalas. Jis dar sužadina iliuziją, kad mes esame, matome, reikalaujame bendrai, visi choru...

Bet Aidulis vis labiau tolo, ir jis, Juozas, tarsi tolo pats nuo savęs, kažkas jame tirpo, nyko. Jis tik žvilgčiojo į Aidulį ir vis klausinėjo mikčiodamas:

— Supranti? Na, jeigu jis minta mūsų krauju, jeigu jis iš to, kas nepadaryta, neatlikta?.. Jis juk negalėtų klestėti, jeigu taip nebūtų...

Rašant mane siaubė vilties ir apmaudo šuorai. Paskui supratau, kad nebegaliu kalbėti apie kančią, meilę, prasmę ar neviltį apskritai: aš norėjau prasibrauti prie tos mokytojos, kuri desperatiškai šūkčiojo: ...taip sunku, rankos nusvyra pačios... jokios prasmės... svetimi ir vaikai, ir vyras... visa aplink mane sumenko, papilkėjo, tarsi kokia gyvastinga dvasia apleido... Išeinu į laukus, glaudžiuosi prie medžių, tvorų, tavo, sakau, šie laukai, šis takas, aprūdijusi stogo skarda, tavo, jau dvidešimt metų tu čia... Bet kaip nuplikino širdį mokyklinis šito rugsėjo skambutis... Lyg kas būtų galutinai ir nepaneigiamai konstatavęs: baigta, tavęs čia nebėr... Dieve, kas aš dabar? Visą širdį atidaviau savo vaikams, o jie išeina, išeina... Dar niekad tokio jausmo nepažinau, niekad nejaučiau, kaip visa nuo manęs atsiskiria, auga, gyvena sau, anksčiau, rodos, to nė nepastebėdavau, visa, kiekvienas gyvis, stiebas su savo lemtim, savo gyvenimu, šalimais, bet ne su tavimi, nors dabar ir vadinu, ir šaukiu, bet niekas nepasigenda. Vienas kaip kriauklė... be savo namų, be kieto apdangalo, lukšto... Et, niekai, — staiga atlyžo, atsirėmė į fotelio atkaltę, primerkė akis, ir jį tarsi apgaubė tamsa... Stojosi mūro sienos, ant jų plazdėjo liepsnos atšvaitai, prie didžiulės krosnies, į kurią Rudavičius, liesas liūdnomis akimis vyras, piltuvu žarstė ugnį, stovėjo vyrų būrelis, kampe rausėsi senis... Juk jis, šitas vidurnakčio celių vergautojas, niekad nemato šviesos, o liepsnos atšvaitai žaidžia jam ant veido, tas godus kietas, išspaudžiantis visus syvus, kietas kaip akmuo, kaip titnagas, deginamas slaptos pragaištingos aistros, — ne tai buvo ne vien Aigulis, suodinos spirito varyklos nakties senis. Aidulis įsteigė pirmąją abiturientų brigadą, o iš tos mokyklos ranka paduoti Ežerasai, o dieve, tenai, važinėja mano brolis...

— Pala pala, — Juozas net pasitempė, — iš kur tu esi kilęs? Iš Darbėnų? Ten pat ir Ežerasai, o Ežerasuose... mano brolis, ir visai nieko nuostabaus, kad aš atėjau būtent į šią redakciją, pas tave, tu gi Aigulis, o ne Aidulis, tu įtartinas, svetimas, žmonos paliktas, tu kaip tas musgaudis... Pala — kuo aš tave laikiau, ne, aš visada tave laikiau kažkuo kitu, veikliu, energingu, palaikančiu kažkokius slaptus ryšius, taip — nieko mes nedarome atsitiktinai. Ne atsitiktinai aš kopiau tais laiptais, pravėriau šitas geltonas duris, smegau į ilgą, tamsų koridorių, norėjau praskleisti uždangą, kur priklijuota nuogų gražuolių, ir šitos ilgos teorijos apie tarpininką, visa darantį už mus, irgi ne atsitiktinės... Na, aš eisiu, — sukrutėjo, bet pasiliko, įsitaisė minkštai. Aidulis užmetė ant jo padėvėtą paltą. Jis pasidėjo po skruostu delną, saldžiai primerkė akis ir, rodės, tuoj tuoj užmigs, ramiai kaip vaikas. Aidulis išėjo pro duris.

Senis... Darbėnai... Jam vėrėsi suodini patižę kaimo keliai. Senis... Jis liko, buvo beišeinąs, bet grįžo, atsukęs apšiurusią, sulinkusią, bloga lemiančią nugarą su veltiniu — juk tai elgeta, kuris užsuko kartą į jų namus, kai jie, parėję po žūklės, srėbė barščius, krūpteli jis staiga, tas kilnojo kažkokius purvinus suodžių ir dulkių prisigėrusius skarmalus, ir visa ten — ir tie skarmalai, ir apšiurusi senio šimtasiūlė (su tokia nuskendo tėvas! — krūptelėjo jis) — dvelkė bloga galia, pikta lemtim... Brolio drabužiai kruvini, sudraskyti brolio drabužiai, kurie nebuvo atiduoti ekspertizei...

Jis smego ir smego, virto mažu kūdikėliu, jį visą apgaubė šiluma, gemalinis vandens sluoksnis, jis susitraukė kaip penkių mėnesių vaisius, čia šilta jam ir saugu.

Žiūrėjo, kaip vakaro šviesa krinta ant stalo, kilimo, krosnies, kaip drėgmė graužia mūro sieną. Ten, kieme, tiršta klampi drėgmė, rūkas, žalsva švieselė, tamsiai raudona šviesa, kažkas sukrebžda, ir vėl tylu. Ir jam buvo nepaprastai gera, kad jis čia vienas svetimame name užrakintas, kad Aidulis... kad negreit ateis dar rytas ir kad ta šviesa ant minkšto kilimo, ant stalo, ir kad kažkur lyg ir skambtelėjo kibiras, sugirgždėjo sniegas. Vėl žiūrėjo į rausvą šviesos ruoželį, krintantį prie krosnies ant kilimo — lyg krosnis kūrentųsi, pagalvojo, krustelėjo, vėl pabruko ranką po skruostu, įsitaisė patogiau.

Paskui ilgai žiūrėjo į žvaigždėtą dangaus lopą, ir buvo toks jausmas, kad jis atsikels ir išeis iš čia, kaip kitados išeidavo į vasario naktis iš spirito katilinės su tėvu, eis palei ižu čežančią upę, iš kurios tumulais kils ūkas, pasigirs tolimas Trumbatiškio stotelėje sustojusio traukinuko garsas... Kiek dar liko erdvės štai iki ten, kur nuo pat karo metų aprūkusią griuvėsių sieną pasiekia rusva švieselė ir palšas rūkas, besileidžiantis nuo Tauro kalno... Taip, jis buvo tikras, kad kitados, pasikabinęs šlapią paltą ir skrybėlę, čia, šitame redakcijos kambarėlyje, sėdėjo jo gentainis, kaimynas Tautginas Maištas, čia rengdavo, spausdindavo tuos laikraščius, kuriuos jis skaitydavo spirito varyklos darbininkams suodinoje katilinės angoje... Atsikėlė, uždegė šviesą — antai kampe suversti penkiasdešimt trečiųjų metų komplektai, žinutės ir pranešimai, kuriuos skaitant šitaip tuksėjo širdys — čia apie pavasario sėją, čia apie... Kitados jam atrodė, kad tie, kurie leidžia laikraščius, visa supranta ir žino, šit dabar jis ir pats rašo į juos, o ar daug žino, ar gali bent vienam iš savo skaitytojų patarti, padėti?

Grįžo su buteliais Aidulis. Jis girdėjo, kaip žlegteli ryšulys.

— Žinai, kodėl niekas neberašo apie gėrį, prasiskleidžiantį švelniai kaip žiedas, apie tai, kas saugotina, gintina, kas bejėgiška ir trypiama, neįvertinama, kodėl niekas nerašo apie tylius pasišventėlius, kuriems dažnai atitenka ne rožės, o spygliai?

— Balsas, šaukiantis tyruose, — atsakė Aidulis.

— Bet vis dažniau pasigirsta tas balsas.

— Koks balsas?

— Tu pats pasakei.

— A...

— Matai kas: kada prasidėjo tie tyrai? Gal nuo tada, kai ant šito kalno geležinis vilkas sustaugė?

— Metafizika.

— Ką tu išmanai apie metafiziką?

— Vis vien šauk nešaukęs, per tą dešimtį, dvidešimtį metų, kurie tau dar liko, nedaug tepamatysi ir benuveiksi. Tuščia net klausti, kokią rolę čia vaidinai ar vaidinsi. Matei spektaklį “Kartoteka”? Tai va... kol ruošėmės veikti... ką nors daryti, mūsų laikas praėjo. Laikas nelaukia.

— Paika sentencija.

— Ar tau neatrodo, kad mes jau seni. Jie, dvidešimtmečiai, žiūri į mus ir moja — seniai, kaip prieš dvidešimt metų mojome mes. Jie žiūri į mus, sėdėdami ant suoliukų, ir sako: valdininkėliai. Jiems taip menka ir apgailėtina, kas mes esame, ką turime. O manai, jie daugiau pasieks?

... Juozas atvesdavo savo draugus pas vieną keistuolį rašytoją ne rašytoją, jis rašė ir rašė kažką, tačiau beveik niekur nesispausdino. Žmogus jis buvo išsilavinęs, gana aštraus, gal net pernelyg aštraus proto, tačiau net korektoriaus darbo jis negalėjo surasti, niekas netikėjo, kad jis gali parašyti kokį menkutį straipsnelį laikraščiui ar brošiūrėlei, iš visur jį gujo, prieš tai sočiai iš jo pasijuokę, visur jį kažkodėl engė, nors žmogus jis buvo nepaprastai kuklus, netgi santūrus. Jis pats tą fenomeną aiškino tuo, kad kontorėlių vidutinybės, uždarbiautojai, karjeristai, miesčionys, viršininkėliai išsyk pajusdavo, jog jis ir principingesnis, ir daugiau, kur kas daugiau sugeba — į visas kontoras jis įžengdavo kaip neaiškaus pavojaus grėsmė. Tokių jiems nereikia, tokius jie žudo, engia, guja, naują, nelauktą, įdėmaus žvilgsnio reikalaujantį reiškinį jie skuba paversti suprantamu, banaliu, groteskišku, sušaržuotu, supaprastintu, išmintingą žodį, mintį, poelgį — anekdotu, juoku, nes vidutinybei išminties nereikia. Savitą originalų žmogų, asmenybę, kurios nesaugo pripažinimas, autoritetas, — jie laiko naiviu keistuoliu, išsišokėliu ir mato tik tai, kas keista jo elgesyje, neįprasta, o jeigu nė to nėra, primeta jam tas keistybes, iškreipia jo žodžius, prikuria apie jį būta nebūta.

...Žmogaus būsena visuomet dramatiška, tuo pačiu metu, iki tam tikro laiko, sukrėtimo gali taikiausiai sugyventi, palaukite, kaip ten sakoma, koegzistuoti du prieštaringiausi jausmai, ugnis ir vanduo, tačiau tam tikromis akimirkomis bei sąlygomis visa iškyla į paviršių, ir ką mes matome — šūdai plaukioja šalia lelijų. Matome, kaip gražiausia gėlė išdygsta iš mėšlo, titnagas virsta atomais... Menininkas turi visa tai aprėpti, apimti, grožis slypi ne atskirtume, refleksijoje, pabirume, atsitiktinybėje, bet daiktų, visų reiškinių vienovės, giminystės pojūty, prašviesėjimo harmonijos akimirkose. Ir refleksija, ir pabirumas, ir atsitiktinybė turi siekti — taip, beje, ir yra — bendrumo, susiliejimo. Čia dingsta baimė, ištirpsta išdidumo šarvai, grimasos ir kaukės, statistai tampa vienos amžinos, visus siejančios dramos dalyviais, ir nebylys čia ima kalbėti, aklas praregi, užguitas žmogelis tampa didvyriu, estrados žvaigžde luošasis, o pedantas ima svaidyti tokius kalambūrus, kad visi leipsta iš juoko. Štai kur yra kūryba, štai kokios mumyse slypi galios, neįspėtos, neaprėpiamos galios. Būk tu gabiausias, bet jeigu netiki, kad tavo galimybės neribotos, nieko didaus nepasieksi. O aš visada tikėjau, aš ir tegyvenau dideliu ir reikšmingu darbu, ir aš jį padarysiu. Ir juoksis, smagiai juoksis tas, kas juoksis paskutinis... — užbaigdavo tas rašytojas, kai draugai jau snūduriuodavo katilinės šilumoje ant sofų ar, pasigręždami į jį, pliekdavo kortomis. — Jeigu netikit manimi, — sakydavo jis, — galvokite patys: visas žmogus išsivysto, išauga iš menkos, neįžiūrimos dalelytės... Esmė ten, kur beveik dingsta materija, susitraukia iki minimumo, tampa nebeapčiuopiama, nebeįžiūrima, ten slypi ir vitalinė, ir fizinė energija. Milžiniška, o kai ji realizuojasi žmogumi, medžiu, urano gabalu, ji išsieikvoja... išsieikvoja realizuodamasi. Suprantate...

Kas gi yra mąstymas? Tai siekimas kažko, tai artėjimas, tai dvelksmas, paslapties pojūtis, tai pastanga išsiveržti, išsilaisvinti — iš ko? Iš formos! Įveikti jos inertiškumą, tironiją, diktatūrą, įveikti, bet kokia kaina įveikti, pasiekti ką nors. Tolimą, neapčiuopiamą, netelpantį į žodžius, arba, priešingai, išdalinti juose jo energiją po truputį, po dalelytę, išsikrauti, atsidengti, atsiskleisti kažką atskleidžiant. Mąstai tol, kolei vis nepasakai ko svarbaus, kol nesutelpi į žodžius, vejiesi vejiesi juos, fiksuoji mintį, o ji bėga, slepiasi kaip sfinksas ir vis gauni ne tai, ko norėjai, ir pradedi iš naujo.

Ar kada nors buvote tire? Šaudėt į bėgantį elnią? Tas bėgimas gražu, pati medžioklė, ne rezultatas, juk elnias netikras, jo neišsikepsi, jis surogatas. Visur surogatai. Pakaitalai. Visur. Žodžiai irgi. Jie dengia esmę. Jie nueina. Jie...

Žinoma, jie netikėjo, šaipėsi; suvaikėjęs, iškvaišęs senis. Ateidavo pasijuokti, išgerti, pasiklausyti, keistenybių pasižiūrėti. Bet jis ne vien šnekėjo. Jis rašė, rašė didelį kūrinį, rašė karštligiškai.

Gulėdamas tada ligoninėje Juozas pamatė jo knygą — kaip jį sukrėtė, kaip jam patiko, kokios buvo recenzijos — triuškinančios, garbinančios, dievinančios! Tačiau kai Juozas išėjo iš ligoninės, tos knygos autorius jau gulėjo vėžio dispansery.

— Dvasia... dvasia, — vapėjo jis, — aš visuomet save laikiau stiprios, nepalaužiamos dvasios žmogumi, o dabar klykiu, raitausi.

Į vidurius jam įstatytas vamzdelis, per kurį bėga šlapimas, jis negali pajudėti, visas išgeltęs, įdubusiais skruostais, užmerktomis akimis, agoniškai pražiota burna, kuri bemat gali išleisti paskutinį kvapą; jis baisus, jau apsinuoginanti kaukolė, tačiau lūpos skaisčios, raudonos, ir tas veidas toks, lyg kas jį glamonėtų, kupinas šventumo, palaimos, iš ten, iš tamsos gelmių, iš skausmo, beveik be sąmonės jis stiepiasi prie kažko šviesaus, geria tai visomis mirštančiomis agonijos apimto veido ląstelėmis, kažko lyg klausosi, kažką jaučia, ir šalimais dieną naktį prie lovos mezganti moteris, apsigobusi skara, rami, geraširdė, žilstelėjusi, vis atideda į šalį savo mezginius, pasilenkia prie jo, ant pagaliuko užvyniota sudrėkinta vata suvilgo lūpas ir pati prasižioja kaip ir jis; a... — kriokia jis visas nušvisdamas, tiesdamasis prie tos vietos, ir Juozas, stovėdamas tarpdury su jo knyga — ne, jis nebeužrašys autografo, — staiga pajunta, kad šitaip, kaip dabar jo lūpoms reikia vėsos, šitaip jam reikėjo išminties, gėrio, grožio ir galbūt meilės. O kokia jam atsidavusi ši moteris, jai jis turbūt ir rašė...

Ligonis kiek pramerkia akis, a... — kriokteli nesukrutindamas lūpų ir lyg mosteli — sėskite, a... — pažvelgia į knygą. Priešais su baltais apatiniais sėdi kaulėtus kelius apsikabinęs senis ir žiūri... žiūri į juos. Ne, jis nebeužrašys, o juk dar viena jo knyga yra spaustuvėje ir dar viena. Tai atradimas, maloni staigmena visiems, dabar jie, jaunesni, kuriems dar ne vėlu, žinos, kaip reikia rašyti, tai šitas jų išjuoktas žmogus pralaužė ledus, parodė, kur eiti toliau, įveikė literatūrinius štampus, stagnaciją, kur dabar dėtis visiems tituluotiems, taip lengvai, taip pigiai išsiderėjusiems, išsikovojusiems pripažinimą — ir tokiomis priemonėmis, kurios maža teturi bendro su literatūra. Štai šitas žmogus, štai šitas, visko išsižadėjęs, šeimos, garbės, pinigų... šitas...

A... — kriokteli jis, tarsi kažko nebūtų nugirdęs. A... — atsimerkia ir ilgai žiūri į Juozą. Tokios vaiskios, tyros tos akys, jos, rodos, teiraujasi: ar supratai? Ar pajutai? Dabar žinai. Eisi toliau? Paskui vėl tos akys apsidumbluoja, merkiasi, ir Juozas, nusisukęs į sieną, įdeda į vazą skaisčiai raudoną žiedą. Atleisk, tarytum sako jis, gaila, nebebus daugiau tų katilinės nakčių, bet aš su tavim. Dabar žinau, tu padarei, ko, jaučiau, — stinga, parodei, ko nemačiau, tik grabaliojau tamsoje, ten užčiuopdamas nelygumus, ir šūkaliojau kaip plevėsa: o! Žinau, suprantu! O tu kiek supratai, kiek žinojai ir nesididžiavai, neklykavai, tu atlikai pareigą, tai šuolis, tai naujas kokybinis šuolis, juo tu gyvenai, atidavei jam save, ne, jis tave pavergė, tu buvai jo priemonė, vėliau ar anksčiau tai turėjo įvykti, nes buvo taip ankšta, karikatūriška, mes dusome, bet kas tai būtų padaręs be tavęs? Tu, tik tu, aiškiaregis, žinojai, kur smogti, o kritai... Aš tik švaisčiausi į kairę, į dešinę ir labai retai ten, kur reikia, o tu... Tu metodiškai, kantriai, nuosekliai... išsprendei... paaiškinai...

Taip, taip, girdžiu...

Klausei: ar žinai, ką aš darau, ar žinai, ko šitie popieriai verti?

Žinau, dabar jau žinau — verti nei daugiau, nei mažiau — viso gyvenimo, visų vieno žmogaus jėgų, širdies, gyvybės... Tokie tik tokie... išeinantys...

[2]

... Šen ten degė laužai — statybininkai virino dervą, kaitino vamzdžius, plyksčiojo priešaušryje autogenų liepsnelės, bolavo patižusio sniego lopai, po kairei parke virš belapių klevų klykavo atodrėkio varnos, — visa, ką jis čia matė ir girdėjo, tarsi ataidėjo iš kitos būties, papildė kitus pasąmonėje tūnančius garsus ir vaizdus, kvietė, žadėjo kažkokią liūdno gerumo šalį, jau seniai užmirštą, išsižadėtą. Štai tie vyrukai prie laužo, štai atlapotos dirbtuvių durys, motorai, skarda, šiurkštokas juokas.

Jis tarsi jautė begalės kitų gyvenimų, skurdžių, varganų, skonį, skonį to juoko, žodžių.

Kažkas veržėsi iš pačių jo būtybės gelmių, nes, matyt, jau seniai ten kažkas pokšėjo, lūžo, tenai dilo pertvaros ir dabar liejosi aitriu gerumu, tvino miglomis — pasąmonėje plytėjo gruodo žemės lopeliai, kai, kaip jis išsireiškė vėliau, aidūs taps visi garsai ir ženklai, tarsi rašomi grifelinėje lentelėje.

Sėdėdamas ligoninės laukiamajame ir žiūrėdamas į skaisčią prasigiedrijusią rytmečio erdvę, į vaiskų, šviežiu šaltumu dvelkiantį dangaus lopelį virš skardinių stogų, dairydamasis po kalvą, kur stovėjo buvusio vienuolyno rūmai ir soboras, apjuostas aukšta mūro siena, ir, laukdamas nuosprendžio, jis negalėjo nusikratyti keisto jausmo, kad kažkas blogo ištiko jį, ištiko juos visus — laidotuvės, kaskart vis platėjanti tuštuma? Tai siejasi ne vien su dėdės liga, tai kažkoks galutinis taškas, kažkokia kelio baigtis — vilties tikėti jau nebėra ko, belieka tik kentėti, laukti, viską atlikinėti iš įpročio.

Spengė atskirtumo jausmas, taip gerai pažįstamas nuo seno.

Jam pasirodė, tarytumei čia pat stovi bakelis vandens. Dabar jis jau žinojo, iš kurių metų atsekė ta gėla, iš kur tas atskirtumo jausmas — vaikas, pro žemą mokyklos langą besidairantis po sniego laukus... sniegena, šokinėjanti ant šakelių ir krečianti švytinčias dulkeles, grėslus šūktelėjimas: na, Daukintis!.. Kaip lėtai per pušynėlius link Maldonio namų slydo jo slidės, kaip sunkiai jis vilko savo šešėlį, kaip slėgė jį knygų faneriukė, kur retkarčiais subarškėdavo spalvos, kokį dygų, deginantį dvejetą jis nešėsi širdyje, ir tas apsilankymas pamėkliškoje, pašvinkusioje Albino troboj... Dabar jam buvo aišku, jog netikrumas, visą jo būtybę persmelkusi gėla ir baimė — ar jis įstengs, ar supras, ar sugers viską, — toji gėla ir baimė atvijo ten, kur jie lindėjo prie knygų, kur saulė įkaitino jų sulenktas nugarėles, kur prie Svifto bei “Gargantiua ir Pantagriuelio” iliustracijų skeryčiojosi Albinas...

Kiek jo gyvenime buvo tokių spengiančių nevilties, skausmo ir baimės akimirkų, kiek tokių smūgių, sukrečiančių visą esybę, kas kada suskaičiuos? Tos akimirkos priversdavo spaustis į kamuolėlį, stingti, šalti, dairytis sutrikusiomis, paraudusiomis akimis, slėpti nuoskaudą, tarsi ieškant kokios pagalbos ar užtarimo, ir pragaištingai klausti — kodėl? Už ką?

Kokie ryškūs medžių ir kalvų šešėliai, kur keistą prasmę staiga įgauna kiekvienas kelio posūkis, kalvos aptakumas, skardis, styrantis medis, jo šešėlis, pušis, nužerta saulės, ties horizontu vos įžiūrimas bokštas — kokia jo paskirtis? Kam jis? Kam tas dulsvas, Dusmenis gaubiantis švytėjimas, kam iš ten atplaukiantis garso aidas?

Bet ar duota visam tam viena kryptis, ar tikslas — plykstelti ir užgesti? Ką žino apie prasmę vienadienis drugelis, žolė, žiedas, tvinstanti banga, ją pažadinęs vėjas? Kvapas veda grobuonį prie aukos, auka stengiasi pabėgti nuo savo kvapo, žiedas skleidžia kvapą, kad priviliotų vabzdžius, saulės spindulys pažadina daigus, šniokščiantis lietus juos palaisto — ką žino žiedas apie šniokštimą ir gaivą, ko, užsiropštęs ant žolės smaigalio, vabzdys dairosi po juodą kosmoso naktį, kraipo į visas puses ūselius — ar pasiekia jo regą užgesusių žvaigždynų šviesa? Vėjo siūbuojamas stiebas jam yra pasaulinė katastrofa, grėsminga pragarmė po juo, mums negirdimas oro virptelėjimas... Arba — zonduojantys šaltas vakaro sutemas šikšnosparnių ultragarsai, šniukštinėjantis po pašalius šuo, sudirgintas mums nejaučiamo kvapo, sutūpusios bitės, stebinčios grįžusios su nektaru draugės šokį, be garso sėlinantis prie aukos plėšrūnas — su tokia pat teise jie galėtų pompastiškai pasakyti, kad tiria ir visatą, ir kosmosą, ieško dėsningumų, ir kas žino, gal drugelis nenori būti drugeliu, šikšnosparnis šikšnosparniu, gal visi jie — tik kažkas pradėta ir nebaigta, kažkur pusiaukely palikti, giminingi, artimi, bet netapatūs, sustingę vienam pavidale, nebegalintys toliau rutuliotis, vystytis. O uolusis gamtininkas ieško hibridų, o tūlas su pasibjaurėjimu taria “hibridas”, ir kas žino, kokių plazmų, nukleininių rūgščių deriniai bus išrasti...

... Karnavalas baigtas, sako, kartoja apžiūrėdamas veidrodyje nuskustą veidą, įdėmiai braukdamas per skruostą ranka. Traukia vonioj: “Dolgo ja tiažkije cepi nosil, dolgo brodil sredi skal odinokij. Dobryje liudi spasali menia...”

Kas rytą, traukdamas vis tas pačias arijas, jis atjaunėjęs, žvalus išeina gurgždančiu sniegu (bet kur?), kas rytą taip, tarsi į balių ar piršlybas. Betgi tai juokinga. Valda nespėja jam padavinėti nosinaičių, kaklaraiščių, nespėja lyginti, skalbti. Per keletą mėnesių sukrito, suvargo. Ar ilgai taip tęsis?

Kitą rytą vėl. Dar lovoje ji išgirsta, kaip girgžda espanderis arba kaip prunkšdamas trinasi iš kiemo atsineštu sniegu. Tą kekšę bijo prarasti, ne kitaip. Ir staiga šiurpiu balsu: “Gori, zvezda maja, ne padaj...”

Žmona stebisi: atsisės ant sofos, įbes atsainų smakrą į apykaklę ir klausosi Bethoveno, Mocarto ar Šuberto (ypač jam patinka Nebaigtoji simfonija).

Nesuprantu, kaip aš be to galėjau gyventi anksčiau, kodėl tik dabar jaučiu jos didingumą bei grožį? Traukia visa, kas tragiška ir didu. Savo namuose tarsi svetimas — eikite jūs visi po velnių! Koks jūsų reikalas. Visi jam paradoksalūs ir gražūs. Iš jo taip ir trykšta kažkoks didingas rūstumas. Užteks lementi, gūžtis, baikščiai trauktis atatupstomis, užteks, užteks.

Skubėjęs, blaškęsis, gūžęsis, ar daug jis atrado? Ne taip mažai. Tegu ir nėra nė vieno, kuris jį suprastų, tačiau ledinė rimtis ir ramybė leidžiasi ir į jo sutryptą, sumaitotą, sujauktą sielą. Daugiau nebešauks. Daugiau nebeieškos.

Dabar jis kaip niekad ramus: jis turi Šuberto Nebaigtąją simfoniją, jaučia jos stulbinančią galią, o svarbiausia žino, kodėl ta simfonija pavadinta nebaigtąja — niekad, kad ir kokia darni, užbaigta būtų, ji niekad nebus baigta — tai supratęs žmogus galėjo mirti ramus.

Vėliau jis parašys: ...geroji visatos širdis... gyvybės įsčios, viską aprėpiantis gėris ir meilė — netekty, nykiame chaose, įnoringų žiaurių atsitiktinumų žaisme, nelaimėje; mes šaukiamės tavęs, slėpiningoji, tavęs, kuri mus pagimdei, mes visą laiką jaučiame tavo virpesį, plazdesį, tau vergaujame, tavęs klausiame, nes tu, tik tu gali atsakyti, kam tu esi, kodėl tu esi, tavęs negali nebūti, tu apčiuopiama, jaučiama, regima, prie tavo aukuro, tavo šviesoj mūsų egzistavimo pateisinimas, prasmė ir grožis.

O kitur įrašyta: mumyse visuomet kas nors keičiasi, miršta, žūsta, atsinaujina, grumiasi, žūtbūtinai kovoja, visa tai žino kažkas, budintis mumyse, jis stebi, fiksuoja. Aš, būdavo, girdžiu, kaip klykia vidurnakčio stotyje traukiniai arba kaip ankstyvais paryčiais kalami poliai upės krantinėj, kaip bunda miestas. O varnos, juodi jų debesys ten, anapus upės virš parko, — kiek kartų jos pažadindavo mane ūkanotais polaidžio paryčiais, o atmintis prie to klyksmo prišliedavo lyčių bilsmą, kurį girdėdavau vaikystėj.

Štai ir dabar jos klykia tarsi pabaidytos, tarsi grobį aptikusios ten, šiltuose rūkuose, ir mane apima nesuprantamas džiaugsmas, jis plečiasi, didėja, auga, tvinsta...

Štai ir dabar klykauja polaidžio varnos, o atminty girdžiu, kaip bilda lytys; matau blyškiai šviečiančius infekcinės ligoninės langus — kitoje gatvės pusėje, šilta rausva šviesa paliečia platų mano langą — tarsi kokio židinio atšvaitai, tarsi iš kokios senos vidurnakčio jaujos; ji krinta ant palangės, ant staliuko, knygų; štai jau pakirdo kaimynai, girdėti žingsniai, kosčiojimas, durų trinksėjimas, vis spartėjanti skuba., valytojos kastuvo skambtelėjimas... Neaiškus susijaudinimo džiaugsmas pažadina varnas, užtvindo visa baltu sniegu, plūsta iš upės krantų, garma, garma... Prarėkti, sužvarbę varnų balsai prikels dar ir juodus arimus, visos polaidžio naktys man susitelks į vieną, mane užplūsta tikrasis džiaugsmas — tokio šviežio ir gaivaus jausmo turbūt niekad nebuvau patyręs... Vidurnaktis, krosny plazda liepsna, jos atšvaitai ant grindų, ant sienų, prie krosnies bilsnoja pamotė, tėvo balsas, kažkur jie išsiruošė, gal į turgų — lauktuvių atveš! Ir kepa valgius. O lauke stovi pakinkytas širmas arklys, o lauke rūkas, tirštas šėmas rūkas, jis varva nuo klevo šakų, šliaužia įlomėlėm į paupį, kur bilsnoja lytys, vanduo apsemia visus krantus, arimai ir žemė įmurgusi, minkšta, ir jie važiuos į turgų, ir jiems taip gera, o man — kad tas rūkas, kad viskas rūke, tumuluos, kad pilnos įlomėlės, o krosnyje plazda liepsna, ir tėvų balsai tokie sujaudinti; nė nežinau, kodėl man taip gera. Tėvas tuoj sės ant gūnios, suragins arklį... ir jie nudardės, ne, žemė tokia minkšta, nė negirdėsiu, kaip jie įvažiuos į tą rūką, miškus, tolimą miestą.

O dabar — ta žemė pilka, jau sukaustyta gruodo, ruduo, ir rengiasi snigti... Bet ir šitas vaizdas tave jaudina, nuvilnija per sielą džiaugsmu, neaiškiu pažadu: štai tu apsirengsi ir, lydimas tolstančio varnų klyksmo, eisi per tą sniegą, pro drėgnus tamsius medžius, į savo amžinąjį panašių rytmečių pasaulį, ir, pamažu sklaidantis tamsai, ryškės namų kontūrai, kol pagaliau visa užgoš, triukšmingai įsigalėjusi diena su savo įprastiniais rūpesčiais, skuba, bet ir joje dar bus kažkas užsilikę iš šio rytmečio, retkarčiais padvelks iš seno kiemo, pažirs nuo stogo sniegu, ūktels skersgatvio pūgoje, žybtels rusva šviesele, pūstelės dūmais, — bus tirštame suodžių debesy, kurie gula ant tavo veido, drabužių, sniego; kažką pažadėjęs, nutols ir vėl kvies prie temstančio upės vingio, ten, kur šnarėdamos ir atsitrenkdamos, eižėdamos ir trupėdamos plaukia ledo lytys, nulaižytos vėjų, nužertos žirginiais, gelsvomis klevo dulkelėmis, kur jos plaukia iš ūkanų, amžinai nugrimzdusių užmarštin tavo vaikystės tolių, pro alksnynus, dūmais kvepiančias pirteles, pro skardžius, nešdamos vaikiščių paliktas lazdas, lentgalius, pakeleives varnas, paklusdamos srovei, grūsdamosi, lūžinėdamos, užsitvenkdamos, plaukia salos ir krantai, ir medžiai... Prisiminimai neša mane į vasarą, į pievas, kur siaudžia vėjas, į baltus beržynus, čia stovi sukrypęs skalbėjų tiltelis, nudaužytas kultuvių, numindžiotas basų kojų, čia svyra į vandenį gluosnis, į vasaros vėsą, į gaivą, čia girdėti tolimas varpas. Vanduo atspindi gluosnio kamieną, šakas, dangų ir debesis, vanduo palieka jį taip stovėti dienų ir naktų atspindy, šalia tekėjimo, srūva pro dar tebegyvenantį pakrūmėse kultuvių aidą, vaikų krykštavimą, pro pavasarinį šniokštimą... Paukštis klykteli ir, tarsi nusideginęs snapą, išmeta į vandenį uogą.

Kiek sykių, rašė jis, brėkšmoje išeidavai į užpustytą prieangį, ir sniego šviežumas, melsvos, nuo parko tvinstančios prietemos, besigalynėjančios su nakties tamsa, varnų klykavimas ar sūkuriuojanti pūga, ar gatvės valytojų nugaros, jų kastuvų garsai pažadindavo šviežią, palaimingą jausmą. Sniego lopelis sukrypusiam patvory, juoduojančios medžių šakos, drėgna rauplėta žievė, senos išakijusios plytos, aprūdiję tilto turėklai, upėje čežantis, kažką šnabždantis ižas, nelauktas vėjo gūsis, neįprasta lango šviesa, nuo stogų teškantys lašai, tarsi miglos gniužulais sustingusios, karančios pušys — visa tai man nė nejaučiant užkliudydavo pojūčius, visą tuometinio gyvenimo realybę apgaubdavo kažkuo tolimu, iš kažkurio vaikystės ar paauglystės rytmečio; tačiau tos ūkanos tarsi slydo iš tų laikų, kai aš eidavau į fermą, jose slypėjo kitados patirtas gerumas, meilė, viltis, jose buvo kažkas nekintama, amžina. Kaip žodžiai, prarasdami konkretumą, realią paskirtį bei savo atitikmenis, klajoja, įgydami čia vienokią, čia kitokią, tačiau nesugaunamą potekstę, taip ir tie realybės elementai, detalės — užpustyto tamsaus kaimo vaizdas, medis prie upės, akyta plytų tvora, rūdžių sugraužtas turėklas, valytojos kastuvo garsas — slėpė savy kitus, tolimus aprūdijusius daiktus, kuriuos kitados mačiau, turėjau, žadino tuos jausmus ir mintis, su kuriomis kokio susimąstymo valandą ar šnekučiuodamasis nejučiomis žvilgčiojau į juos, bet dabar šitų daiktų pirmtakai, antrininkai buvo dar neaiškesni, dar blausesnė jų potekstė. Praeitis, besidangstanti dabartimi, mielai, valiūgiškai ja besidabinanti, buvo kaip moteris: suintriguodavo kokia blausia užuomina, liūdnu šyptelėjimu, patiklumu, grožiu, miglotu pažadu ir vėl dingdavo, kad po kiek laiko dvelkteltų iš kito mūsų gyvenimo tarpsnio, ir negaliu nepridurti banalokos sentencijos, kuria, beje, tvirtai tikiu: mes gyvenam apgaubti praeities, tai mūsų oras, mūsų kasdieninė duona — kuo vylėmės, ką mylėjome, dėl ko kentėjome, kuo gyvenome kitados, tuo gyvename ir vėl ten vis grįžtame, nesąmoningai vildamiesi, kad galbūt...

Man per tą laiką įdiržo oda, ir žodžių niekas nebesupras — tokia mano kalba simboliška, ir kai jie sako, kad aš kalbu apie tai, visai ką kita turiu galvoje ir juokiuosi, likęs vienas juokiuos, gūžiuos į skrandą, bet labiausiai aš mėgstu žiūrėti, kaip vėjas, įsisukęs pro langų nišas, kelia pilkutėles dulkes, šluoja šluoja, siaustosi aplink apdaužytas kolonas. Iš už jų gali išeiti vienatvės moteris, juoda skara, ta, kuri iki didžiųjų kelių lydėjo tremtinius — bajorus, sukilėlius, šoko parketo salėse, mojavo nekantria vėduokle, rašė ilgus ir karštus laiškus, kuriuos sudegino, ir pelenų plėnys jos veide, ir vėjas čia toksai žvarbus, lyg būtų ką tik prašvilpusios amžiams jos išdidžią meilę išvežusios rogės, bet ne, ji dar moja nuo kelio, dingsta pūgoj, eina į savo celę. Taip godi aistra, nesuprasta ir neįvertinta, gyveno tavyje, taip vienatvė nori būti didi, visa, kas dvelkteli pragaištim, nori turėti didybės.

Bet labiausiai jį sujaudino sudžiūvusi, sumaitota, sutrinta tėvo piniginė, su kuria tėvas niekada nesiskyrė, nors červoncus svaidė ir į dešinę, ir į kairę, išsitraukdavo ją ir tuščią, žiūrėdavo, savo akimis netikėdamas — žmogus prašo, gal dar liko kokia kapeika. Ta piniginė perėjo su juo fronto kelius, ji buvo prisigėrusi ir kraujo, ir prakaito, porą parų ji mirko vandenyje, kai Juozas ankstyvą drėgną rytmetį irstėsi šalta juoda upe, prikritusia juodalksnio lapų, ieškodamas tėvo lavono. Ir vėl į jį tvoksteli juodas upės vanduo, belapiai krūmokšniai, fermos, vėl jis negrabiomis styrančiomis iš atbrizgusio švarko rankovių rankomis paauglys, patošo, purvo prisigėrusiais drabužiais, subaltuoja buvusios dvarvietės pastatai, šiltą raudonį kvėpteli spirito varyklos sienos, iš seno parko klykdami pakyla varnų pulkai, prie krautuvėlės daužo, šildosi kojas forminės duonos laukiantys žmonės. Po jų batais traška ledokšnis. Tarp aukštų parko medžių vingiuoja, raitosi duobėtas keliūkštis, baltas, sukaustytas šalčio, jis veda į gruodo žemę, gruody jo gimimo diena, gruody, kai leidžiasi baltos snaigės...

Jis paima tą piniginę į rankas, ištraukia sumaitotą, kažkokių skaičių prirašytą popierėlį — nudažytas cheminio pieštuko — tėvas, prisidėjęs prie lūpų, jį seilindavo ir rašydavo, kiek į fermą jau atvežė sėlenų, pieno litrų, cheminio pieštuko dažai ir man likdavo ant lūpų, ir aš šitaip rašydavau mokykloje. Kreiva beraščio rašysena, šleivos suklypusios raidės, čia trys, čia keturios, o ten koks ženklas — pridėti ar atimti — nesuprasi, o čia iš kraiglioti kažkokie žodžiai, šalimais data suraityta; ištraukia sausą penkiasdešimties červoncų banknotą, čia guli jo vestuvinis žiedas, pagyrimo raštai, sporto atskyrių ženkliukai...

Komandiruotės, laikraščių skiltys, kur mirga jo pavardė, net enkavedisto antpečiai, tėvo medaliai, čia pat ir prieškariniai pasižymėjimo ženklai — kryžiai, Kazimiero statulėlė, tegu jie pažiūri į tą vaiką — jie, kurie jį kaltina, tegu pažiūri į šitą vaiką, baltais drabužėliais stovintį šventoriuje su žvake — jis ėjo pirmos komunijos, — tegu žino, kaip jis krimtosi, prieš tai nuskynęs prie tako prisirpusią žemuogę. (O kaip jam magėjo suvalgyti rasotų, prinokusių alyvinių obuolių!) Tegu pasižiūri jie į tą vargetą, kaip jis rankioja anoniminius skundus, ropinėja grindimis, kokios ašaros dabar ritasi jo skruostais, ir dievas žino, ar šitą skausmą, kuris dabar graužia jo širdį, jis atlaikys. Paskui ėmė kvatotis, paskui jį gyvuliškas siaubas pagavo... Tegu pažiūri į tai ir tie, kurie jo gyvenimą užgriozdino lotyniškų terminų įmantrybėm.

... Sulig kiekviena diena kūnu džiūstantis, tačiau jaunėjantis dvasia rašytojas, kuris dar nė vienos knygos nėra parašęs, parodo jam popierių prigrūstus stalčius, mosteli į apzulintas knygas, į smėlio laikrodį, į vamzdžius, kuriais į visus butus gurga šiltas vanduo, uždeda Juozui ant peties ranką ir sako:

— Drauge! Mielasis! Aš niekad taip nekalbėjau, bet tau galiu prasitarti. Žinai, kaip aš rašau, kokie mane užgriūva jausmai ir mintys, tiesiog nespėju: išgyvenimai, ar kaip čia pasakius, laužo sakinius, žodžius, netelpa juose, nesileidžia būti logikos, sintaksinių ryšių tvarkomi, nuo jų spaudimo, slėgio žodžiai trupa, atkrinta tarsi lukštai, jie kažkur braunasi, klykia, myli, viliasi, neapkenčia, man nesvarbu, ką parašiau, kokia vieno ar kito sakinio prasmė, laiko nėra, matai, kaip byra smėlis, taip ir mūsų akimirkos, va tas byrėjimas, tas pilko smėlio šiugždėjimas plonam kaklely, visa spengia nuo įtampos, karštligiška, beprotiška, mes ne bajorai, jiems gera buvo kurti tai, ką dabar mes vadiname klasika, savo dvaruose, minkštuose kabinetuose, nors vienas kitas jau tada rašė tarsi ant šuoliuojančio žirgo, o mes, mūsų amžiaus tempai ir ritmas, ką gi mes darome, kurgi einame, ar begalima rašinėti dailučiais, sklandžiais sakiniais, rankioti epitetus ir įvaizdžius, vis vien, kad ir kiek galvotumei, sakau tau, žodis nebus tapatus išgyvenimui. Man ankšta, aš dūstu nuo sklandžių sakinių padorumo, vapėjimo, aiškumo, baigtumo, aš staugiu, siuntu, griežiu dantimis. Drauge, negi tu dar nesupranti, nežinai, nepatyrei — visos mūsų traumos, kančios, nelaimės, virpulys, baimė — iš begalinio susivaržymo, iš tylaus, sklandaus, protingo elgimosi, klausymosi, vapėjimo. Šiandien žmogui aišku, kaip niekad: visi mes kaukėti, mums būtina atsidengti, išeiti iš savęs, savo orumo, individualumo tvirtovės, ji iš visų pusių apsupta, ji nuolat šturmuojama, daugelis iš mūsų gyvename įtampoje ir baimėje ir bijome klyktelti, ką ten klyktelti — išsiduoti neapgalvotu žodžiu, pažiūrėjimu, gestu. Jeigu mumyse tūno plėšrus, amžinai nepatenkintas, alkanas žvėris, šerkime jį, kuo išgalime, kas tik leistina, neslėpkime, nebijokime jo, nes patys savęs pradėsime bijoti...

Taip, aš skubu, visi mes skubame, ir todėl tegul būva skverbimasis, ėjimas, lėkimas į esmę, toks pat jausmo ir minties alkis, koks alkanas esu aš, štai kodėl tik pirmas antras mano sakinys sklandus ir gramatiškas, sraunus, taip, taip, sraunus, pasakyčiau, o toliau jis ima šniokšti, verstis per slenksčius, išsilieja, plūsta, platėja... Kai visa keičiasi, griūva, ramus šnekėjimas mums neatleistinas. Mes netikime... mes matome, kad iš sklandaus, racionaliai motyvuoto, aiškaus šnekėjimo prasikiša kiti motyvai, mintis mums diktuoja pasąmonė. Nuslėpę jų sukeliančius norus, jausmus, mes numariname savo mintį, paverčiame ją scholastiška, sena, moksliška, objektyvia... Ir jeigu nėra tavęs, jeigu rašai užgniaužęs savo slaptus kėslus, braukai, taisai, skrupulingai rankioji žodžius, tu slepi save, tu bijai išsiduoti. Nejaugi tu toks niekingas, menkas? Nesislėpk, nesidailink, nesigražink, būk toks, koks esi, supratai? Drauge mielas! Tu nežinai: po tais žodžiais nieko nėra, tik judesys, sruvenimas, veržimasis, polėkis, plūsmas. Aš puikiai matau: kažkas manyje luoša, užtvenkta, sutramdyta, staugia, smalsauja, klausosi, visur šmižinėja, putoja, niršta, realizuojasi visokiais vaizdiniais, svajonėmis, aš puikiai žinau tą užtvenktą galią, energiją, grėsminga ji, tokia klastinga, gudri, stipri, kad gali susprogdinti tai, ką aš laikau savastimi, dvasia, aš besąlygiškai esu priklausomas, ir kartais girdime, kaip iš ten, iš gelmių, iš kito laiko, erdvės platybių girdime jos gūdų, grėsmingą balsą: “Tu? Kas gi esi tu? Kuo gi tu gali didžiuotis? Puikuotis, laikytis kažkuo įsigytu? Ar savo kūnu? Protu? Norais? Visa tai tu gavai, tu priklausai kažkam, ir aš tave pasiimsiu, vėliau ar anksčiau aš tave apleisiu, liks dar pamažu dūlėjantis tavo kūnas, kaulai. Saugokis, vargšeli, žiūrėk, kad tavęs nepaversčiau nieku. Beje, jeigu tu taip elgiesi — niekas jau esi, šaržas, karikatūra...”

— Keistuolis tu, ir tiek, — Juozas atšlijo, atidžiai ir su užslėpta pašaipa stebėdamas, kaip šis žilas asketiško veido žmogus, sudirgintas prasto vyno stiklinės, karščiuojasi, mosikuoja rankomis, čia puola pirmyn, čia neria kažkur į dugną, o akys jo blizga, ir visas jis toks paklaikęs, entuziastingas.

— Gerai, gerai, šnekėk, manęs neįžeisi, aš pats tai žinau... Puikiai aš jus matau iš čia, iš dugno, iš šitos katilinės, kokie jūs man perregimi pro tas kaukes, šarvus...

— Ar spausdina kas tuos tavo rankraščius? — sarkastišku balsu paklausė Juozas.

— A... Tau tik tai svarbu. Tik pagal tai!.. — vėl šūktelėjo tas žmogus, sumosikuodamas išdžiūvusiomis rankomis. — Taip, spausdins, aš jau šnekėjau, tariausi, skaitė išmanantys, šiek tiek didesni žmonės, nei tu — tik duok, dabar pat, bet aš dar nebaigiau, negaliu, aš neturiu galutinio vaizdo, čia netobula. Štai kodėl aš dar sėdžiu čia, garbės, pripažinimo man nereikia ir pinigų, šiaip taip pragyvenu, man už viską svarbiau pasakyti... padaryti, ką privalau. Ir padarysiu: aš jau beveik baigiu, turbūt baigsiu, aš atidaviau šiam darbui visas savo jėgas, visą gyvenimą, jis turi būti tobulas. Aš negaliu gadinti savo vardo.

— Savo vardo? — nusistebėjo Juozas. — Bet kas gi žino tavąjį vardą? Va, jeigu išleistumei, kad ir silpną kūrinį, kad ir nebaigtą, įsilietumei į bendrą literatūros srautą...

Jis pridėjo delnus prie skruostų, pakraipė galvą, ir veidu, ir akimis vaizduodamas beribį pasibaisėjimą, tiesiog siaubą.

— Vargše tu! — pratarė. — Manai, kad, išleidęs keletą brošiūrėlių ir septyniasdešimties puslapių paiką vaizdelių knygelę... kaip tu juos vadini — apsakymais? A... a... suprantu, gal manai esąs už mane didesnis, nes tavo vardas šiek tiek žinomas, tau svarbu tik tai, kaip į tave žiūri aplinkiniai, kaip jie tave vertina. Vargše tu vargše, nabagėli, nejaugi tik dėl šito tu taip stengeisi, tik dėl to, kad jie, pripažintieji, giriami, autoritetingi, tave paglostytų, patapšnotų per nugarėlę, iš savo aukštybių nuolaidžiai pasišaipytų. Vargše tu, vargše! Kas, kad tie tavo kūrinėliai šlamštas, menki, gležnučiai, tu nė nenorėjai būti didesnis už juos, pripažintus, tu tik stengeisi atkreipti jų akis. Aš supratau, kad per menka, per maža, ką jie daro. Nė vieno tikro, didelio kūrėjo nematau. Nė vieno, kurio negalėtumei pranokti. Ką gi, pabandysime. Bandau. Iš dalies man jau pavyko, išmanantys žmonės sako man — taip, tu parašei geriau. Tik neprasitarkime per anksti. Jie gali tave užpjudyti, jie tau niekad neatleis. Be to, jeigu jie tokie menki, tai ir didesnio kūrėjo nepastebės, liks jam kurti. Dar Napoleonas yra pasakęs: rūmų kamerdineriui didelių žmonių nėra, jam visi tokie pat menki kaip ir jis. Štai ką reikia gerai gerai įsidėmėti — talentą gali pastebėti, pajusti, atrasti tik talentas, didelį žmogų irgi... Bet pasikėliau į puikybes, aš paistau, ir man pačiam dėl to koktu. Betgi tu privertei. Dieve, ką tu pasakei? Kaip? Įsilieti į literatūros srautą! Vadinasi, ištirpti, kapituliuoti, nebūti! O kokie mes snūdurai, kokie beviltiški, tiesiog baisu!

... Išgėręs kelias konjako taureles, pajuto, kaip šiltesnė tapo migla, kažkoks mielas ir savas nukritusių lapų geltonis ant pilkšvos asfaltuotos aikštelės. Gaivino kava, gaivūs buvo cigaretės dūmai.

— Brolau, tau reikia poilsio, — Aidulis uždėjo jam ant peties ranką.

— Poilsis čia nieko nepadės. Giliau, visa kur kas giliau... O žinai ką, — atsišliejo į sofos atkaltę, įkvėpė oro, žvilgtelėjo į kiemą, sutelkė jėgas. — Juk reikia vieną kartą pasakyti... Žinai... Žinai ką? — tarė jis lėtai, — aš jau pribaigtas, man — viskas, viskas.

— Nekvailiok, — Aidulis stumtelėjo taurelę, žvilgtelėjo į lentynas, ir Juozas, pajutęs, kaip šis nori užsiimti savo darbais, pasikėlė, užsivožė drėgną skrybėlę. Prasmegti, kuo greičiau atsidurti anapus durų!

... Pamenu (dar prieš tą didįjį kritimą), šviesią rugsėjo naktį stovėjome su draugu (jo nebėr), vis ginčijomės ir vėl nieko nesutarėm, stovėjom bendrabučio balkone, žiūrėjome į šiaurės rytus, kur buvo mūsų gimtieji namai, iš kurių mes, posūniai, užguiti, įžeidinėti, nemylėti vaikai, veržėmės iš paskutiniųjų, ir štai mes čia, sostinėje, pačioje gimtojo krašto širdy, jos magiškoje praeity, miglotoj istorijoj ir ateityje (datų kronika mums nebeegzistavo); vidiniu bevardžiu jausmu mes siekėme toli į praeitį ir į priekį, į Paukščių Taką pažvelgdami, ir rudeninis dangus mums abiem iš karto — tai aš gerai žinojau — dvelktelėjo šienapjūtės kvapu ir antaniniais obuoliais... Beje, tavo vardas buvo Albinas ir tu nervų ląstelėm, neįvardintu pojūčiu visa jautei, ir aš staiga supratau, ką tu galvoji — tu nori kristi, kristi nuo to balkono. (Paskui prasidėjo tavo sapnai; o prieš tai sakei, kad motina tave prakeikė ir kad kaimo kibirai skambėjo tau kaip varpai ten, gimtuose namuose, tuščią šventadienio popietės valandą.)

Ir aš dažnai namus sapnuodavau, jie ir degė, ir griuvo ant mano galvos — tada, kai tavęs nebebuvo, kai aš nieko nepadariau, kad tave išgelbėčiau, nors jaučiau, kas tau dedasi tuščiuos kambariuos.

Taip, mes abu buvome to verti, prisiminki, kaip tu mane vadinai, o koks aš buvau tavo draugas? Mes, suaugę į vieną, to paties išsiilgę, be šventos kibirkštėlės, be menkiausios pagarbos skausmui, dejonei, apsėstieji vargetos, akmenis glostėme, plytas, šukes, bet ne žmones, ne kenčiančią širdį, ne sielą; šlykštūs išpuikėliai, egoistai, tegalvoją, kuris prasiverš į priekį, kas ką pamins ar nustums, kuris iš kurio pasityčios, bus pirmas, viešpataus ir valdys, pripažįstantys tik save, jokio dievo, patys statantys save, lipdantys, dedantys ant postamentų, vainikuoją. O dieve, kas tave vainikuos, jeigu ne tas, kuris tave sukūrė ir kurio valioje visas esi?

[3]

... Ne, šį kartą aš nepraeisiu pro tave, aklasis muzikante, keliauninke, duobkasy ir kareivi, apleistame šventoriuje po senais klevais ir liepomis tu sėdi paspaudęs po savimi ramentus, bet aš matau, kaip tu nori matyti ir veidu, ir rankomis, kaip gaudai mano žodžius pražiota burna, kaip žiūri į mane, norėdamas pasikelti, kaip sodini šalimais, ne, ačiū, nesisėsiu, aš neišmokau čirpinti smuikeliu nei kanklėmis, ir tavo dainų (bet ko tu manęs su tokiu atidumu klausaisi!) aš neišmokau, bet jos ataidi man iš toli, o dieve, bet kas gi tai: visos karų liepsnos pleškino tau akis, visų karų ir frontų sprogimai tau trupino kaulus, visose karų kalvėse tau kalė kardus, retežius ir durklus, visų generolų parašai po tavo lemtim, visose pasaulio šalyse tau liejo ordinus ir kryžius, visų kelių dulkės gulė ant tavo pečių — ir tankečių dulkės, ir trikinkių — iš kokio apkaso tu tik nekilai ir nekritai ir Saksonijoje, ir Pirėnuose, ir prie Kuršo, į kokią trobą tu nėjai su savo krepšiu, kokios duonos tu neragavai, ko tu nepatyrei, neuostei, man tu esi lyg koks žynys, apgautas, suvedžiotas, ištremtas, — betgi tai nubyrėjo, kaip nubyra visa, kas per daug nori pūstis, o tu toks varganas, ne, tu ir dabar juos tebegirdai savo krauju, savo sielos rauda... Bene koks žynys man čia būsi ar vaidila. Tu sėdi paspaudęs po savimi ramentą, pakėlęs aklas akis į giedrą vidurvasario dangų su baltais rugiapjūtės perdebesiais — rugių kalvos va ten, po kairei, regimos pro aptrupėjusio paminklo tarpą, — sėdi veidu į anų laikų turgavietę, kur kitados buvo miestelio savivaldybės namai, užeiga, Bernšteino smulkių reikmenų prekių krautuvėlė — šukos, plaukų segtukai, muilas, angliškos medžiagos rietimai; mažas baltais marškiniais vaikas ištiestoje rankoje atsargiai, stengdamasis nė lašo nenulieti, staigiai į šventoriaus kalną kylančiu grįstu keliuku neša šulinio vandens puodelį; jis išgeria, nusišluosto atbrizgusia prieškarinių laikų kareivio rankove lūpas ir vėl gieda dulkėtu, prikimusiu balsu, pasisiūbuodamas, užvertęs galvą, ir tamsios jo akių bedugnės pilnos šviesos, baltų rugių šlamėjimo — jo dainoje ir broliai, ir sesės, ir poligono laukai. “Kai saulė tekės...” — ir raudonai baltu ruožtu paženklintos demarkacinės linijos stulpas...

Balsas kimsta nuo dulkių, dūsta kaitroj, kely, kuriuo jis nuėjo galvą atlošęs, vedamas vaiko; jis su giesme praeidavo pro rugius, pro mūro sodybas, pro pajuodusias lūšneles, pro nykias kapinaites, kryžius, šventorius, ir, ten kepurę dulkėtoj žolėj padėjęs, tau arba jam į veidą įsmeigęs aklas akis — juoda pirštinaitė, vualis, skrybėlaitė, šventorius. Šventieji tarsi akli, o dieve, tai troškulys, tai skausmas, ką tu verki, prisimenu, ir aš skaičiau apie aklą savanorį... Aš nežinau, ką tavo juoda akių bedugnė nori matyti — gal tamsią rasotą žvaigždę? Aš nežinau, nieko nebežinau...

Šitaip baltabarzdis, sulinkęs, persijuosęs savo drabužį virve, su lazdele, ištiesta ranka čiuopdamas karštą virpantį orą, eini pro mašinas — vežimus, pro abrakėlius, pro keturiasdešimt septintųjų naktį kulkų suvarpytą cerkvelę, pajuodusiu akmenų grindiniu, klupinėdamas ant arkliašūdžių, pro Bernšteino ūkinių reikmenų krautuvėlę, kur pardavinėja dulkių siurblius, motociklus, ruberoidą, repleles ir apciūgėlius, viešpatie, kiek visko dabar esama, bet kur tu dabar, vaike, kurs vesdavai jį pro kūkalių laukus kmynų takeliu, pro rugiagėles, per grybienas, per retas avižienas, pro smalingus pušynėlius?.. O atsargiai atsargiai eikim į šitą pakalnę, ten rąstų tiltas išgriuvęs. Pamenu, kaipgi, pamenu tiek tais metais buvo aviečių, ir vis ten trenkė degėsiais, kuriuos tu man nešei saujoje, galvojau sau, ką gi — išgriovė tvoras; šitų sodybų nebėr, tarė man vaikas, ir kryžiaus, nors aš jaučiau, visą jo šešėlį jaučiau; Lietuvėle, tariau ir pradėjau dainuoti; taip karšta tapo, toks alsus oras degėsių ir bruknienojų, ir grikių, vandens atneštumei, pasakiau; kad nebėr... šulinio nebėr, tarė baltagalvis vaikas, ir aš pamačiau, kokios jo akys, paglosčiau jo galvelę; vesk, tariau, į šitas sodybas, aš visada norėjau užeiti, buvau kartą pavakary, labai stipriai kvepėjo rūtomis, mėtomis, vesk takeliu pro liepas, veski prie šulinio ar klėties, nebijok, tu vis bijodavai to šunio, vesk. Kad nėra kur vesti, sako man jis, kad nėra kur, ir aš pamačiau, kaip jis dairosi, pamačiau, kur jis dairosi...

Todėl ir aš žiūriu į šviesų apšiurusį brezentą ant tavo pečių — šmėsteli tu man šį mirksnį kaip piemuo, genąs aveles į slėnį — ir aš slenku... paskui tave per tuščią, geltona spalio vakaro šviesa užlietą aikštę, pro juodą sąsparą, pro baltą Bernšteino mūrą, tiesia kalvų alėja, šviesos ir šešėlių dryžiais pro arimus, pievas — po kairei beržynėlis, o ana ten, toli ties tuo beržynėliu — kokia jaukuma ir galbūt vaivorykštė. Čia palei patižusį kelią jau dvelkia vėsa šešėliais — surūdijusios spygliuotų vielų tvoros — už jų kas, jūs manėte? — kultūrinės pievos, ganyklos, čia aš tave palieku, prie Bėdžių drebulyno, kuriame vaidenosi, grįžtu į aną turgavietę ir ilgai žiūriu, kaip jie bruzda, derasi, šneka, kokie jie nevalyvi, kokie jų žodžiai — pasigersiu v drebezgi, — apsirengiu juodą surdutą, seguosi didžiulę jo ekscelencijos žvaigždę ir smokingą, susijuosiu kietu diržu, stiepiuosi, augu, stojuosi ant aukščiausio akmens (Mildžiaus prieklėčio) — ak, duokite man didingumą, panieką, rūstį, juk aš...

... Tą naktį vaikas pabudo iš išgąsčio. Kas atsitiko, paklausiau. Ragana. Kažkur ji mane įmetė. Jeigu nieko nedarys, manau, gyvensiu, tačiau noriu pabėgti. Einu slėptis. “Aš ant jūsų užleisiu ugnį!” — šaukia ilganosė pilkais apskretusiais skvernais ragana ir tveria, rankas išskėtus...

... ATSIPRAŠAU...

... Atsitiktinybės, kad vadinau ją būtinybe, būtinybės, kad suklydau, tegu nepyksta laimė, kad ėmiau ją kaip savą, atsiprašau laiko už daugybę nepastebėtų dalykų per sekundę — ATSIPRAŠAU, negirdėjau jūsų kančios, bet ir jūs... Atsiprašau šaukiančių iš prarajos, kad tepasiūliau plokštelę su menuetu!.. Atleiskite man, dykumos, kad nebėgau su šaukštu vandens, atsiprašau didelių klausimų už mažus atsakymus. Teisybe, nekreipk į mane pernelyg aklo dėmesio, nekaltinki manęs, siela...

Atsiprašau visko, kad negaliu būti visur, atsiprašau visų, kad nemoku būti kiekvienu ir kiekviena, žinau, jog kol gyvenu, niekas manęs neišteisins.

Kartą apniukusią dieną, kai už kontoros lango leidosi snaigės, godžiai traukdamas kavos kvapą — durys buvo atviros, o mūsų įstaigos koridorius susisiekia su gyventojų butais, jie ankšti, ir gyventojai naudojasi bendra virtuve (toje virtuvėje Serafima virė kavą), — dėliojau lapus, ketindamas nešti juos į leidyklą. Atėjo Serafima, atnešė kavos.

— Tai kaip darbas? — ir ranka pabraukė man per plaukus.

— Gaila Juozo. Čia juk aš aprašau savo draugą. — Va, pažiūrėk, — ir parodžiau lapus, kur rašoma, kaip Juozas dirba konservų gamykloje. Nemaniau, kad skaitys. Ji paėmė lapą gana abejingai, perskaitė keletą puslapių, ir staiga aš pamačiau, kad jos vyzdžiai išsiplėtė, veidas pabalo.

— Taigi aš jį pažinojau, — pratarė ji. — Čia jis ir mane aprašė. Aš tada dirbau sekretore...

— Papasakok, koks jis buvo.

— Fi, — truktelėjo ji petį, išpūtė dūmus. — Bene aš gerai prisimenu. Keistas toks.

— Tau jis patiko?

— Fu, — ji vėl truktelėjo petį; tai buvo įžeistos moters judesys.

Staiga koridoriuje pasigirdo žingsniai. Įpuolė Juozas. Pasiginčijo, pavartęs popierius, tačiau apsidžiaugė.

— Gerai sutvarkei. Dabar gyvensiu.

Jo akyse šmėstelėjo liūdesys. Vėl jis tapo apleistas, liūdnas.

— O gal, — pasakiau, — imk tu savo kūrinį ir... Anoks čia mano nuopelnas.

— Ne, ne. Be to, kas gi rašo apie save?

— Betgi ir pats sakai, kad čia ne tu, o literatūrinis personažas.

— Taip, bet... — pasakė jis ir palenkęs galvą ėmė čiupinėti, lyginti šlapią skrybėlės kraštą. Ant grindų nuo jo kojų atsirado balutė.

— Tai leidžiam kartu.

— Ne, — pratarė jis tvirtai.

Paskui jis papasakojo, kur įsitaisė dirbti. Archyve.

Čia pasakotojas priverstas stabtelti, jį sustabdė vienas akylas klausytojas — kam tu teisiniesi, prieš ką tu teisiniesi, pasakė jis? Tu dailini Juozo paveikslą, pasiduodi meninei sugestijai. Tu ir pats kažko vengi, bijai paliesti, slepi. Tu kurtini, nori papirkti mus Juozo veržlumu, visokiom keistybėm. Tai pigus triukas. Tai kaukė, kaukė, nuimta nuo kito personažo ir užmaukšlinta Juozui. Jis ne toks. Aš netikiu. Yra vidinė būtinybė, verčianti žmogų būti tokiu ir tokiu!

Bet ir dabar jis man kažkuo imponavo, buvo panašus į apipešiotą gulbiną palaužtu sparnu; kažkokie tragiški platūs, lengvi, grakštūs gestai — nusviedė ant sofos skrybėlę... Kalbėjo pakiliai, susijaudinęs, su patosu, vienu metu aš net pagalvojau, kad jis kažką pamėgdžioja, stengiasi kažkam prilygti.

— Tu suteikei mano gyvenimui prasmę, — pasakė sėdėdamas fotely ir žiūrėdamas į ugnį. Mes jau sėdėjome svetainėje, ir Serafima dengė stalą. — Dabar aš ramus... Žinai, — pratarė po pauzės kiek pasikeitusiu balsu, — ko aš labiausiai bijojau? — Ant jo veido žaidė kaitrūs liepsnos atšvaitai, jis žvilgčiojo čia į mane, čia į ugnį. — Ačiū tau, — suspaudė man ranką. — Labiausiai bijojau išnykti kaip nebuvęs, nepastebėtas, dar blogiau — užkeiktas. — Jo kalba buvo trūkčiojanti, šokinėjanti nuo vienos minties prie kitos. — Kas jiems davė teisę, — paklausė griežtu pakeltu balsu, žiūrėdamas į ugnį, — vienu juodu žodžiu užbraukti visą žmogaus gyvenimą? Kas jiems davė tokią teisę šitaip lengvai nurašyti? O tu įprasminai mano gyvenimą, jį iškėlei, žinoma, gerokai išgražindamas. Tu vienintelis, kuris nenorėjai lengvai nuneigti, pripažinti, kad tai gali atsitikti šiaip, be niekur nieko. — Jis patylėjo. Palenkęs galvą žiūrėjo į ugnį. — Prasmė turi būti visur, — pasakė. — Reikia iš paskutinių galių jos ieškoti. Žinai, — jis staiga grįžtelėjo į mane, uždėjo savo ranką ant manosios: — aš dabar netikiu, tiesiog negaliu sutikti, kad kieno nors, tegu menkiausio žmogaus gyvenimas atsitiktinis, beprasmis, arba jo prasmė tik tokia, kokią sugebame įžvelgti ar pripažinti mes, tiksliau mūsų moraliniai ar kokie kitokie įsitikinimai bei jausmai. Žmogiškos egzistencijos prasmė, — staiga susijaudino, žiūrėdamas, kaip godžiai, spragsėdama ir plyksčiodama, liepsna ryja anglis, — neapčiuopiama, neįvardinama. O vargas vargas, — suaimanavo delnais užsidengdamas veidą. — Ką mes darome? Ką mes darome su žmogum? Protu? — šūktelėjo jis. — Baigtiniu, trumparegiu, aklu protu mes stengiamės visa paaiškinti, peršviesti — kas ko vertas, ir kam jis turi gyventi, ir kaip gyventi, ir kas gerai, ir kas ne, ir ką jis paliko...

Žinai, — grįžtelėjo jis į mane, vėl suspausdamas ranką. Tačiau, rodos, pasakė ne tai, ką norėjo pasakyti: — Štai dabar aš kalbu... ne, šaukiu, aš klykiu ir girdžiu, kaip mano klyksmas aidi, skardena per visus koridorius, kur metalines durys ir pilki žmonės su prausimosi indeliais ar prie staklių! Ech, broli, kaip nupiginta žmogiškoji esybė, kokia jo egzistencija bevertė, koks jis beglobis, kodėl nieko jam nebuvo palikta nelaimės, vienatvės, atgailavimo ir kančios valandai, kur jam dėtis, kaip jam ištverti, prie ko prisiglausti? Kokia nepagarba kančiai, žmogiškajai esybei!

— Nusiramink, — tariau.

— Ne, — papurtė jis galvą. — Ne, aš nesutiksiu. Ne, niekad, niekad, — pasakė, žiūrėdamas į ugnį, kurios atšvaitai žaidė, plazdėjo prie jo kojų. — Taip negalima. Tai pragaištis!.. Tik menas, — vėl prašneko po kurio laiko, — šiek tiek dar įprasmina... Žinai, ką vienas anglų rašytojas yra pasakęs apie tragediją? Tragedija — tai geras spyris nelaimei. Taigi... Tik menas. Žinai, — vėl grįžtelėjo į mane, — ko aš labiausiai nemėgstu? Panikos, skausmo ar nevilties pilnų akių, užverstų į viršų letenėlių. Tik menas...

... Jis stovėjo prie ligoninės lango, kai privažiavo greitoji; tekinas leidosi laiptais, vyrai jau traukė neštuvus. Jis pasilenkė, ir staiga visa akyse aptemo: mėlynas, išpurtęs veidas, juodi plaukai, kuriuos Viktoras, būdavo, vis kresteli į šoną, buvo kruvini, prilipę prie skruosto. Kraujas, krešuliai, prašiepti dantys, perkreipta burna. Akių obuoliai staiga išsivertė, slėpdamosi po vokais lėliukės apvedė beprasmį ratą... Jis krioktelėjo, visą kūną ėmė tampyti konvulsijos. Ši būtybė nieko nebegirdėjo, nieko nebematė. Viktorai, sukuždėjo lenkdamasis prie neštuvų, Viktorai, mažas vaikeli, autobuse apsikabinęs slides, prie šarmoto lango gaudęs rankele liepsnos atšvaitus ant apskretusių grindų, Viktorai, mano broli, Viktorai...

Gelsva, negyva koja, styranti iš po paklodės, visas sumaitotas, sulaužytas...

... Slapi dideli sniego dribsniai. Ir staiga jis pajuto nenugalima norą žvilgtelti į langą penktame aukšte, kur kitados gyveno, kai jį dažnai aplankydavo brolis, kur vėlyvais vakarais gerdavo iš virdulio arbatą... Kaip visa netoli — ir prakaito prisigėrę marškinėliai, ir drėgni drabužiai po naktinės pamainos, hanteliai, nejauki ryto vėsa, ledinė žara, netikrumas, gniaužiantis širdį skausmas.

Jis stovėjo čia, atsirėmęs į šaligatvio medį, veidu jausdamas šlapią žievę, sniego dribsniai lipdė akis ir veidą, ir tuo pačiu jau buvo ten, siekė įmantrios rankenos, sustojo prie lango šalia fikuso, etažerės, užverstos knygomis.

Užkopė plačiais girgždančiais laiptais, prigludo prie kambarėlio sienos, kuri buvo išgriauta, iš krosnies belikusi rudų ornamentuotų koklių krūva, špižiaus durelės, statybininkų kombinezonai, lango kiaurymės, po kuriomis sužvango kibirai, virdulys; ar ne iš šito virdulio pavakariais su broliu jis gurkšnodavo arbatą, čia stovėjo staliukas, čia etažerė. Iš molio dulkių, iš suodžių, iš apleistumo, užmaršties, iš prieblandos snaigės kažką šaukė jam, norėjo pakuždėti: va, šitas baltas puodelis, artisčių nuotraukos, surūdijęs espanderis...

... Į veidą plieskė nesveikas neonų raudonis, virš ligoninės parko klykė varnos; aitraus raudono vyno stiklinė, stalas, uždengtas cerata, krosnies špižius, bakelis vandens, o žemai krosnyse pleškėjo ugnis, kunkuliavo puodai sriubos, čirškė kepsniai, prie siuvamosios mašinos pasilenkęs žmogus siuvo batą...

Tada broliui jis pasakė: “Niekad nevažiuok iš šito miesto. Mes turime būti arti vienas kito, supranti?” — vis stumdydamas ant stalo vyno stiklinę. “O ką tu turi, ką tu čia užgyvenai? — murmtelėjo brolis. — Vienos kelnės, švarkelis, nukleipti batai, o aš va kokius nešioju...” Ne, šių žodžių jis tikriausiai neištarė. “Niekur, aš tau sakau, nevažiuok. Mokykis, čia gyvenk”, — žiūrėjo pro langą į anapus gatvės tamsoje juoduojantį ligoninės korpusą. “Čia... — brolis žvilgtelėjo į skardinį vandens bakelį, į lentynoje suverstas knygas, visa jis, žinoma, matė: ir artisčių nuotraukas, ir hantelius, ir espanderį, ir apskretusius puodelius ant virtuvinio staliuko. — Pašnekėjai. Čia... — pakartojo jis. Jie sėdėjo gatvės ir ligoninės lango šviesoj, dviese, apleisti, ir vėjas lankstė liaunas liepaites. — Ko tu čia sieki? — Ko nori?.. Vis tiek... Še, užsirūkyk, — ir spragtelėjo užsienietišku žiebtuvėliu, — kariuomenėj išsimainiau, iš gruzino”, — paaiškino. Viktoras rūkė BT, buvo apsivilkęs languotu švarku, apsiavęs importiniais batais. “Žemai kavinukė, einam, — pakvietė Juozas. — Arba į gastronomą, dar veikia”. — “Tu pasigersi. Ko tu čia sieki? Tu...” — “Taip, aš, — užraudo Juozas. — Ko siekiu, tą žūtbūt pasieksiu. O tu plauki pasroviui. Ką tveria kiti, tveri ir tu. Savo krypties tu neturi, pasakytų mūsų tėvas”. — “Kam tu dar tėvą mini? Į gyvenimo pabaigą jis visai prasigėrė. Motina man sakė...” — “Netikėk. Jis buvo geras žmogus, ir daug protingesnis žmogus, jis...” — “Jis buvo girtuoklis. Visi sako, kad tu eini tėvo pėdomis. Ir Vizgirdienė, ir sesuo”. — “Netikėk, jis buvo geras žmogus. Tokio gero, tokios šviesios prigimties žmogaus nesu sutikęs. Jis buvo didelis žmogus, jis buvo didelis, tai žinau tik aš... — Juozo balsas virto tyliu šnabždesiu. — Taip, tai žinau tik aš, aš, kuris visuomet buvau su juo, laksčiau paskui, painiodamasis aukštose paupių žolėse, kartu su juo per alksnius žiūrėjau į vandenį, į duburius ir brastas, nuklotas pūstančiais juodalksnių lapais. Tik aš galėčiau paliudyti. Mačiau, kaip jis plėšia prilipusį prie lūpos papirosą, kaip, sėdėdamas ant kelmo, suka iš laikraščio ar tabako lapo suktinę... Su juo mačiau saulėtas brastas, pievas, antai, tenai šviečia baltas beržynas, o ten — per tolimus pelkynus boluoja vieškelis... Jis, būdavo, sako Debesynė, Santaka, Ąžuolynas, mini tolimų miestų vardus, ir aš nujausdavau, kas jo mintyse, kodėl jo balsas suvirpa, kodėl jo akys vis krypsta į tolumas. Perėmiau iš jo įprotį dairytis į saulėtas tolumas, brastas, perėmiau iš jo svaigų beržynų baltumą, didelį tą grožį, supranti, neišsakytą, nebylų; tai didžiausi lobiai, o sakai — jis buvo girtuoklis, nieko jis mums nepaliko. Ne, tas jo ypatingas gerumas neturi išnykti su juo. Turbūt paika taip šnekėti, bet dabar man aišku, kuo gyvenu iki šiol, nesąmoningai visą laiką puoselėjau tas jo savybes, gebėjimą visur regėti tai, kas gera, šviesu, gražu, tą pirmapradį žvilgsnio tyrumą. Tai menas, brolau, tai ypatingas gebėjimas suprasti, tai didelė dovana, neįkainojama, tai sielos skaidrumas”.

Žinai, kalbėjo jis mintyse, žvilgčiodamas į brolį, kartais, kai sėdžiu prietemoje, atsilošęs į sofos atkaltę, kai nukrečiu nuo cigaretės pelenus, kartais pasijuntu esąs juo. Sugaunu jo balso intonacijas savo balse, o kartais tarsi ne aš, o jis ima šnekėti, jo tai balsas, ne mano, trumputį akimirksnį klausa pajunta: ne tu, kitas, tūnantis tavyje, kalba. Tik tada jį gebi įvertinti, pamilti, kai esi tu ir nebe tu, kai tavy pakirsta tas kitas, kaip tau gera tokiom akimirkom čia, mieste, ypač pirmaisiais metais, tai patyriau ne sykį. Žinodavau, kaip jis jautėsi, pirmą kartą atsidūręs mieste, koks buvo vienišas, sutrikęs... Ir dabar pajutau, kad ir jis yra sėdėjęs panašiose vakaro sutemose ant sofos, prie apvalaus stalo, užmetęs atraitota rankove ranką ant kėdės atkaltės, atsišliejęs į ją, visiškai taip, kaip aš: vienišas, keistai laimingas ir sujaudintas. Koks būčiau laimingas, jeigu mano sūnus (kurį galbūt turėsiu), kai manęs jau nebebus, kokią tolimą sutemų akimirką nepažįstamam svetimam mieste, aplinkoj, kurios aš niekad nežinosiu, — jeigu mano sūnus prisimintų šitaip savo tėvą. Pajustų jį geste, balse, žody, žvilgsny, susilaikiusiame ties vaza ar pilkais cigaretės dūmais, jeigu jis šitaip susiliestų su savo tėvu, pajustų gyvybės tapatumą, mirksnį... gyvastį, uždegusią tavąją gyvastį. O! Jo vienatvė, visos negandos išsisklaidytų bemat, juk aš, tėvas, jam pakuždėčiau — tai, ką man yra tėvas kuždėjęs, — pakuždėčiau: sūnau, tu ne vienišas, visas tavo negandas esu patyręs, žinau, visa tai praeis, aš su tavim, su tavim, tu mano esybės dalelė...

Šitų minčių tada, apgirtęs, su broliu sėdėdamas kavinukėj, jis, žinoma, nebaigė, tačiau jos vėliau išsiliejo dienoraštyje, jos užfiksuotos vieną vakarą, krintant snaigėms. Panaši buvo ir jo disertacija, gerokai literatūriška, bet įtaigi, paremta individualiais pastebėjimais, patirtimi. Jeigu jie būtų supratę, kiek būtų išvengta nesusipratimų, o svarbiausia — nereikėtų to įkyraus, grasaus apmaudo, nuolatinių ginčų su juo, pastangų jį paveikti, atverti jam akis. Tai jis, grėslus, nematomas, tas grifas, maita, tykantis aukos, visada su manim nesutinkantis vien dėl to, kad tai būtent aš sprendžiu, galvoju, vertinu reiškinius (lyg kas nors kitas dar galėtų tai daryti be manęs), tai jis karksėdamas stingdė dar nė užgimti nespėjusią mano mintį, darkė žodžius, aš dar pasakyti nespėdavau, ko noriu, ką teigiu, juo labiau paaiškinti, o jis jau puldavo komanduoti, šaipytis, kritikuoti. Tai jis karksėjo — o mokslas, o mokslinis požiūris, tai jis mane stūmė į neviltį, į tūžmastį, dergė, darkė kiekvieną mano žodį... Ir žemiau — prierašas: piktoji pamote, tu vis atstumi, keiki, smerki, o aš tebesibraunu prie tavęs, kaip tąsyk vaikystėje. Aš ir dabar čia — kaip vaikas be meilės, šilto, dieviško spindulėlio aplenkiamas, man net pačiam gaila, kaip aš braunuosi, kaip daužausi į kurčią sieną, bet kas gi — šitas putlus docentas jį girdės?

Jie tebegurkšnojo prastą vyną. “Tu prasigersi kaip tėvas, — vėl pasakė brolis, kuris, žinoma, negirdėjo daugybės Juozo minčių. “Nesijaudink, savo aš vis vien pasieksiu. Nė velnias manęs neims! — Juozas pakartojo tėvo žodžius. — Jis man teikia stiprybės, tėvas.” — “Tu visiškai girtas”.

“Kodėl nevedei Stelos? — jau kambarėlyje paklausė brolis, — suvedžiojai ir palikai”. — “Tu vis vien nesuprasi...”

Girgždindamas supuvusias duris, įžengė šeimininkas — sunkus, žilais, standžiais, kaip vielikės garbanotais plaukais, šnopuojantis, drimbantį pilvą persijuosęs kareivišku diržu, galifė kelnėmis, jūreiviškais marškiniais, ant rankos ištatuiruotas inkaras. Jis dėbtelėjo į juos, pasisveikino, trinktelėjo ant stalo vyno butelį... “Užkandos! — šnibžtelėjo Juozas broliui. — Žmogus jis geras...”

— Užkąsti! — riktelėjo šeimininkas prikimusiu balsu. Jis gėrė stiklinėmis, kimšo duoną ir lašinius, dažydamas į druską česnaką, žagsėjo, purtėsi ir raukės.

— Kaip samagonas, stipri. — Pateliūskavo. — Gersi? Įpilt? Kaip nori. Niekas neverčia. O gal pasakysi — verčia?! — Jis buvo jau girtas. — Ne, niekas žmogaus priversti negali, tik tuos, kurie kaip išmanydami už gyvybės siūlo kabinasi. Bet vis vien trūksta. Išdėliai. Aš irgi.

Jie žiūrėjo į jį žadą užkandę. Juozas vėl tyliai pasakė Viktorui: “Žmogus jis geras”.

— Visus galiu priversti! — švogždė šeimininkas. — Įsakysiu atsiklaupt, atsiklaups, ko spoksot? Niekas nieko nesupranta. Kuo daugiau mokysis, tuo daugiau nesupras... — Paskui dribo ant sofos ir užknarkė.

“Ko tu jo klausai, jis visiškai...” — pasakė brolis. “Ne, aš noriu suprasti.” — “Eik tu — paskutinis girtuoklis, — nusistebėjo brolis. “Tu nežinai”. — “Ko čia nežinot — girtuoklis”. — “Ne vien tai. Tu jo biografijos nežinai”. — “Eik jau”. — “Aš noriu jį suprasti. Kiek panašių mačiau. Aš visus noriu suprasti”. — “Nėr čia ko nesupranta — paskutinis girtuoklis”. — “Ne, broli, čia tiek daug visko yra, ko mes nė nesapnuojame. Žmogus jis neblogas, gal net labai geras. Per miegus jis visą laiką su kažkuo kariauja, šūkalioja komandas, žodžius, čia keikiasi, čia vaitoja. Manai, jis čia dabar miega? Jis miega kur apkase, purve, lietuj, po griūvančiom sijom arba prie baltos mūro sienos, šliaužia per vielas, ten priešas, o jis negali ištraukti granatos žiedo arba neranda šautuvo, arba rieda riaumojantis tankas į jį, arba lėktuvas, skutamasis skridimas, pakrypsta, bombą išmes, ir prisiploja prie žemės, šliaužia dumblu, žemė jį ryja, glaudžiasi už kauburėlių — ji spjaudosi, ji tykšta skeveldrom, ji prasiveržia...”

Kiek kartų, tęsė Juozas, bet jo balsas vėl tapo nebegirdimas, tirpo nakty, — aš vilkaus jų rūbus, palaidines, šliaužiau su jais, lindau į apkasus ir kiek kartų atsidurdavau už ribos, niekieno žemėj, kur neįvardintas žmogaus skausmas, kur pragaištis, kurtus sprogimas, kur visi nutyla, ten, kur žodžių nėr, kur spengia laidai, kur žolė tik žolė, beržas tik beržas — nei rusiškas, nei lietuviškas, nei vokiškas, o gyvybė kur, na pasakyk kur? Ar daug tu žinai, pasakyk kur? Užbaik mano mintį, pasakyk — kai viskas ištaškoma, išdraskoma, kai vėliau žemė, tik žemė, girdi, kaip raudama kritus, sukniubus, pragaišus, žinant, kad nebegrįši pas savuosius...

Aš buvau su jais. Dabar supranti — tėvas, jis irgi ilgai negalėjo nusivilkti kareiviškų rūbų, jis niekad jų nenusivilko; prisigėrę parako, prakaito, dulkių — jie išbluko, tapo pilki, visiškai apšiuro, bet jis nešiojo juos ir tada, kai jų visai nebeliko; šokdamas per apkasą, krito peršautas, kur gulėjo begalė sužeistų, užmuštų, suluošintų, va, tas mirksnis, tas šuolis per apkasą, šitos parudavusių laukų platumos, besisklaidantis kautynių dūmelis, slepiantis mirtiną grėsmę — jis nė minties neturėjo, kad grįš, mirtis ten buvo įprasta kasdienybė, dabar tu ką nors supranti? Supranti, kaip kareivis žiūrėjo į akis kareiviui, prieš ataką, rytą, juk vakare jie galbūt vienas kito nebematys... Supranti, jie norėjo išsaugoti vieni kitus, apginti nuo užmaršties, sunaikinimo. Apie tai aš kalbėjau, kai tavo mašina sustojo saulės išdegintuose Moldavijos laukuose; mes žiūrėjome į aprūdijusias spygliuotas vielas, žole užžėlusius betono luitus, ir aš pasakiau: va, kareivio šalmas, matai, pasakiau, ten žolėj, prie apkaso, ir orą staiga sudrebino griausmingas ūžimas, ir šitas kelias virto kitu, per geltonus rugiapjūtės laukus kylančiu į kalną, iš paskos slinko mašinų virtinė — saulė blykčiojo jų kabinų stikluos, aš sėdėjau motinai ant kelių, pakerėtas svetimų rudeninių laukų erdvumo, tarp ryšulių, baldų, etažerių, ir staiga jie puolė mus kriokdami, žerdami švino lietų, motina susigūžė viršum manęs, o kulkų lietus caksėjo į nugarą, į ryšulius...

[4]

Tada, Moldavijos laukuose, kai kelias ten staiga susiaurėjo, spūstelėjai pedalą, ir visa, ką buvai pralėkęs, pasiglemžė, nusinešė greitis, — balti vienodi gyvenviečių namukai, suprojektuotos, suskaldytos, išdalintos laukų plokštumos, sukultūrinti laukai, — visa, ką mes buvome palikę, staiga siūbtelėjo ant mūsų. Laikraštis, kurį skaičiau, iškrito iš rankų, smarkiai susitrenkiau. Kas atsitiko? — paklausiau. Kelio nebėr, pasakei. Tiesiausias kelias, nusistebėjau. Kelio nebėr, jis staiga dingo, atsitrenkė į betoną, plytas, aprūdijusius metalo griaučius, todėl ir sustabdžiau...

— Žiūrėk, — vynuogės, — ir mes patraukėme, kur mirgėjo ryškios moldavių suknutės. Saulė liejosi ant jų nugarų, jos buvo įraudusios, dulkėtos, apsirišusios galvas skarutėmis, o vynuogės sodrios, vėsios, sultingos; viena jauna moldavė ištiesė kekę, jos dantys buvo balti, gražūs, akys žėrinčios, juodos, ji juokėsi. Iš visų kabaretų jas čia suvarius, visas tas artistes, žvaigždes, pasakei, sėsdamas į vynuogyno pavėsį, būtų žmonės, iškart nueitų visos pudros, dažai, sveikos taptų ir tvirtos, o dabar, kai pažiūri — kokios ten, miestuose, liesos, išblyškusios. Taigi, tariau, aš irgi ilgai nežinojau, kur dėti šitas dirbtines gėles, šituos netikrus stabus, kuriomis nuklijuotos tavo kabinos sienos, bet va — stabtelėjome staiga susiaurėjusiam kely, ir visos jos tarsi išėjo iš tų nuotraukų, pasklido po vynuogių laukus; visa grįš ten — kur ir privalėjo būti, užbaigiau tyliai, ten, kur visa tarpsta — saulėje, vėjyje, kur veisiasi, brinksta ir noksta gyvybės, syvai.

Ko jie iš mūsų vis nori, pasakei. Kas — jie? — paklausiau. Kada nors jie visuose keliuose ims sėti mirtį, pasakei, rankiodamas iš saujos vynuoges, aš vis vežu ir vežu datules, slyvas, mėsą, pieną, benzino cisternas, kartais nė nežinai, ką gabeni, tu, broli, apie tai nepagalvoji, o aš visur važinėju, visa matau, man ir čia pažįstami laukai, ir Kaukaze, ir prie Uralo, ir Sibire, visur man tie patys žmonės, ir nė nebežinau, kur kokios žemės ribos prasideda, kur baigiasi, man tas pats...

Šitoks, broli, mirtinai pervargęs, vynuogyno vėsoj, lapams šešėliuojant ant suprakaitavusio veido, iš saujos valgantis uogas, batais jaučiantis karštą mūsų žemės plikumą, plikinančiose tolybėse — už tūkstančių varstų nuo gimtųjų namų... Mes sėdėjome ant pliko druskingo lauko akmens, ir tai buvo akmuo prie gimtojo slenksčio, ir vynuogės virto bezdais.

Man iš pradžių pasirodė, kad asfaltuotas plentas virto dulkančiu keliūkščiu, dar pagalvojau, kaip čia yra, o paskui ir tas dingo, žiūriu, dirvonas, bezdai, kaip prie mūsų namų, visa pasidarė labai sava... Kai šitaip vis važiuoji, važiuoji, tai... — pasakei. Kas tai, klausiu, purtydamas sėdintį Moldavijos karštyje ant akmens.

Broli, mažas, liesas, galvą į pečius įtraukęs vaikiūkšti, glaudžiąs slides minkštame autobuse, žiūrintis į langą, nutviekstą žvarbios vasario žaros, žvarbaus, vėjuoto vakaro, broli, kai iš mūsų vaikystės pušynų atklydęs vėjas daužė langą, mano vilties, mano netikėjimo broli, kopiantis plačiais skaityklos laiptais su aritmetikos vadovėliais, kupinas netikrumo pritemusiuose instituto koridoriuose... Broli languotu švarku. Broli, lekiąs riaumojančiu sunkvežimiu kalvomis ir lygumomis, slaptoji mano širdies gėla, mano tylioji pastanga, gyvybės ir nevilties pliūpsni, matau tave Kaukazo kely, tarp uolų, kur prieš pačią motoro nosį kelią užvirto kalnų griūtis, matau sutrikusį, žiūrintį į aukštybes, kur suka ratus erelis... Kelis kartus tu buvai per plauką nuo mirties. Tavo būtis telkiasi manyje, reikalaudama užbaigtumo ir atsako, ji neša mane tavo keliais, atveria tavo tolumas, aikštes, raudonas benzino kolonėles, kelių dulkes, tvaiką ir karštį... Ne, sakau, ne, to neturėjo būti, tos teismo salės, vienutės, šaltų cementinių grindų, grotuoto lango — jie visi išsigynė, kaltę suversdami tau ir už tą cementą, ir koklius, ir visa, ką jiems atvežei. Tai kraupus dėsningumas: jie tik ėmė, siuntinėjo, visur jiems tik reikėjo tavo rankų, jie visą laiką plėšė tave girdami, meilikaudami, jie šlykščiai naudojosi tavo gerumu, tavo negandom, tu nemokėjai jiems atsakyti, viską jiems pažadėdavai, vežei, dalinai, ir jie džiaugėsi, trynė rankas, mirksėjo godžiom akutėm, jie niekad nė nematė, koks tu išvargęs, nusiplūkęs, jie tematė, ką tu atveži pavogęs, uždirbęs, sukombinavęs, jie puoselėjo tave tokį, koks tu buvai jiems naudingas, geras, savas. Tu jiems buvai daiktas. Tie žmonės jau nebeturi širdžių, jų godumas nebepasotinamas, jie apako nuo visko, kas žvilga, nauja, jie nori vis daugiau ir daugiau turėti, išvilioti už puslitrį, už gražų žodį, už meilę, pažiūrėjimą, netikėk, aš tau sakiau, netikėk jais, sakiau, matydamas tave nusiplūkusį, vos besilaikantį ant kojų. Buvai visų ir niekieno. Tave išsunkė, išgręžė, iš tavęs liko tik išnara, paskui tave sutrypė kaip tėvą, taip, taip, jie jau įpratę naudotis kitų gerumu, jie težiūri, kur ką nutverti. O ko snausti, sako jie, ko daugiau tikėtis. Ir Vizgirdos taip sako, ir tavo buvusioji žmona, ir net motina — bėk, tverk, čiupk. Betgi tau viso to nereikėjo, jiems atiduodavai. Per juos tu patekai į kalėjimą, paskiau išvykai ten uždarbiauti ir grįžai... Taip, broli, taip, tu buvai jiems per geras, tu pernelyg jais tikėjai.

Skausmas žino tą patį, viltis žino tą patį. Laukų platumomis man atsiveria tavo būtis, Kaukazo tarpekliais, gūdžiai gaudžia Murmansko miesto rūke, ji kaip vynuogių kekės, ištrėkštos sandėlio kiemo asfalte; iš tiesų, per anksti gęsta šviesa viršum tų plotų; jie pakelia tave nuo kėbulo dugno ir sviedžia ant asfalto kelio — vien už tai, kad tu žinojai jų vagystes, pasakei: užteks, aš pranešiu. Tada vienas ir tvojo tau per galvą gelžgaliu, paskui išmetė iš mašinos, prieš tai dar jie išėmė iš tavo kišenės pinigus, ir niekas jų neieško, net bylos nekelia, nes vežėsi šešis tūkstančius, o paskui stotyje iš vieno ir kito pažįstamo skolinosi. Kur dėjo jie savo pinigus, kodėl niekas tuo nepasidomėjo, kodėl rašė autoįvykis? Autoįvykis — konstatuoja prokuroras ir nusiima storastiklius akinius, nuo bylų ir straipsnių nagrinėjimo pavargo jo akys, kaltininkų čia nėr, sako; nes kažkas paėmė pinigus (ir tuos, kuriuos užsidirbęs vežeisi iš melioracijos).

Broli, gyvenęs barakuose, pliekęs kortomis prie butelių (“A ką darysi”, — sako tavo žmona), nudrėbtas ant asfalto, visas tavo gyvenimas — kaip garmėjimas į pragaištį, į bedugnę, žemyn. Varganas broli, nusivilkęs pilką chalatą, velkuosi tepaluotus rūbus, leidžiuosi į tavąjį kelią iki ten, kur jis tau pasibaigė, kodėl, klausiu, kodėl šitaip užsiveria erdvės, dingsta plačiosios magistralės, kodėl staigus stabtelėjimas, ir visa, ką pralėkėm, griūva ant mūsų galvų, sugniuždo, įstumia į bedugnę, į neviltį, kodėl šitaip staiga brutaliam dirgsny, atotrankoj su kažkuo susidūrus, nutrūksta mūsų keliai, ir žmogaus kaip nebūta, niekas jo nė nebeprisimena, nes šitiek dabar visokių atsitikimų?..

Jeigu visa imsi į galvą... mes jau pripratome: anas tik sukčius, vagis, anas, sako, alkoholikas, anas... Žmonių nebėr — tik klišės, gaminiai, pusfabrikačiai. Bet argi tai... — sako man toks vieno atvejo apibendrintojas, sako uniformuotas vyriškis, vis pažiūrėdamas į akis, na, suprantu, jis savas jums, artimas, tačiau yra ir kitokių pavyzdžių, va, jeigu statistika... Taip, jau žinom — mokslas, lygtis, bendra išvada, nutarimas, priemonės... Taip, jie kaip nors išlaviruos, išsisuks ir iš šito, ir iš ano, aplenks, paliks, išsižadės ir brolio, ir artimo, ir vaiko, žmonos, motinos, po vieną, susirūpinę savimi, savo kailiu, per sąnaudų laukus, per... taip, bet ant ko aš širstu, kodėl tas sunkumas staiga siūbtelėjo į mane, sustingdė kraują?

... Toks dabar šitas juodumas — sienų, slenksčio, namų... O čia, peržengus per iškapotą, tau taip ankštą slenkstį, tokios žemos lubos, tavo subraižyta palangė, išpuvusi nuo vandens; kai ledas pradėdavo tirpti, pavasariais, kai prikūrendavo krosnį, tas vanduo bėgdavo ant mėsos lovio, o tu dzyrindavai pirštu apsmurgusį stiklą kaip Biliūno Joniukas — ak, vija... Toks juodumas sklinda nuo tų grindų, nuo darbinių drabužių, sumestų ant kėdės, nuo palangės, ant kurios padėta paralyžiuota brolio ranka — jis žiūri pro langą, kur siautėja spalio šviesa... vėjas. Bezdai, tėvo apkarpytos klevų šakos užaugo iš naujo. Todėl tu išeini į kiemą po klevais, žiūri į serbentėlį, į prieklėčio akmenį, gerte geri jų pilkumą, krislelių žvilgėjimą; suskeldėjusi tvora, kalkėmis nudažytos obelys, o ten, toliau, ražienos, dėdės Konstanto tvartas, žvyrmolio kalnas, virš jos plynas dangaus pilkumas, o dar toliau kalvio Kainoriaus beržynas, šviesūs drebulynai, girių takai.

“Eitum ir eitum į tas tolumas, — sako Vizgirdienė. — Gražus yra gyvenimas, tik skausmo daug, — ji susiruošė pas gydytoją ir dabar stovi ant Kebeškalnio, kur kitados tolimą speigo pavakarį su žibalo bakeliu stoviniavo jos brolis Konstantas, o vaikai ant sietuvos kapojo eketes. — Nė apsižiūrėti nespėjau, o jau sena, sėdžiu kaip amžiną atilsį motina saulėkaitoje ant suoliuko, lazdelės graibau. Grįždama kapus aplankysiu. Ir Kristupo, ir Kazimiero jau nebėr, ir Konstantas nebestiprus, ir manasis... O rodės, gyvensi ir gyvensi. Va, kad prigyvenau — pelas, šiaudai... Garnys klegetuoja, išskrenda gervės”.

Ir vėl aš lydžiu gerves. Ir lyg kultuvės garsas nuo brastelės kad aidi, kad aidi... Paskui ir vėl atsiduri savo gimtojoj troboj, dairaisi, langai, ant stalo su povo plunksnomis piniginė, kurią grabalioja pamotės ranka, atidaro, įspraudžia suglamžytą rublį. Žila, bedantė, įkritusiais skruostais, veido oda balta kaip pergamentas, plona, raukšlėta, ji pasikaso galvą. “Eikit, eikit. Še penkrublę”, — sako Kristoferiui, kuris stovi vidury trobos, apvalus, storašlaunis, apsmukusiom kelnėm, už jo rąžosi nesantuokinė duktė, prie lovos šliaužioja Albertėlis, jis nori prispausti rankele ant grindų šmėžuojančius darganotą rudenį palangėje tavo pasodintos ievos lapų šešėlius. Šviesos dėmės. Pilkas, negyvas purvo žvilgėjimas... Ir tu čia stovi, visa čia tau kaip kitame pasaulyje, kaip sename, neįmanomame restauruoti paveiksle. Alksniai nugrimzdę giliam vandeny, sušlamščia nendrės, sausas išblukęs pilkumas, šiugždesys. Kas dabar tave ten patrauktų, kaip patraukdavo kitados, kai vėjuotomis pavasario dienomis išklysdavai paupiais? Kur tu eitumei, į ką žiūrėtumei? Ką paliesti — išdilusią dėdės pustyklę, pašalėje kabančio dalgiakočio rankeną, piestą, grūstuvę, šakių kotą, rezginių lanką, seną pintinę, underę, virves — visa tai nuzulinta delnais, šimtus kartų nučiupinėta, žvilga geltoniu, juoduoja, skeldėja, pleišėja kaip pernokusių vaisių kevalai. Spinduliuoja šilumą, sugertą iš delnų, grąžina atgal savo gyvastį, šaukia iš visų kerčių kabantis virš šalinės spragilas, molio padas, ratų ašis, pasostė, kopėčios, langelis. Surūdiję balkių strypai, prie kurių buvo rišami galvijai ar kabinamos virvės, kamanos, pavalkai, bet va — surūdiję vikšrai, padanga, gumos tvaikas, asfalto, ir tu krūpteli — brolis, sakai, suglamžytas raudonas skuduras, nuplėšta kelnių kiška, kareiviško munduro sagos... Ne, tai nebuvo autoavarija...

“Supranti, — pasakė kartą brolis (o gal tik norėjo pasakyti). — Aš tarsi perėmiau tą šviesą — iš šių laukų, vandens... Sielos šviesą, supranti, iš jų, iš šitų žmonių; tokia jos gausybė, ir aš noriu, kad ji išsiveržtų iš manęs, vėl visa nutviekstų. Tuos akmenis, laukus, žmones... Tai kažkas dieviška, supranti...”

Nespėjai. Ir štai ta šviesa dabar liejasi per kraštus, ja spinduliuoja kiekvienas čia esantis daiktas, grąžina tau ją atgal, kaip kažką nebereikalingą, kaip nebereikalingi ir tie daiktai, driežų, gyvačių išnaros, kaip žodžiai, kitados visus jaudinę, bet staiga nebetekę prasmės, jie šiugžda, šnara, trūkinėja tarsi kevalai, žodžio nebėr, bet jame pulsavusi energija, prasmė niekur negali dingti, ji tegali pereiti į kitų žodžių prasmę, išsisklaidyti juose. Taip ir gyvybė, ji nenori apleisti išnaros, ji niekur nedingsta, ji pereina į kitus pavidalus, formas, ir jos ekvivalentas bet kuriuo momentu gali įgyti pirmapradę jėgą.

Ar tu jam šitai sakei? Ar jis būtų supratęs? Ar tu šitai buvai kada nors supratęs, pagalvojęs, skaitydamas fizikos ar botanikos vadovėlius? Ne, niekad. Tik dabar. Kai šitaip atsitiko broliui, kai pats... Visos prigimties galiomis tu šauki — palikite viltį! Niekas neatsiranda šiaip sau be priežasties, o gyvenimas žmogaus... juo labiau turi turėti kokią prasmę, jis neatsiranda šiaip sau iš kokios užgaidos ir negali dingti tarsi nė nebuvęs, nieko nesukrėtęs, bemat užmirštas, nieko netempiantis su savimi. Toliau aš nebesitraukiu, toliau eiti nebėra kur, toliau kraupi beprasmybė, kur nebegali būti tragedijų, mechaninis atsitiktinumas, niekas, tuštuma, sutrūkinėję saitai. Ir gyvenimas, ir mirtis beprasmiai, kai niekas nebeklykia prie kapo, nebesiveržia pas mirusį, nes kiekvieną vyrą, žmoną, vaikus, galima lengvai pakeisti kitu, nes jie nei žmonos, nei vyrai, o tik vaidina roles...

Bet kam aš kalbu apie tai, prispaustas čia prie baltos aptrupėjusios sienos, aplink kurią raizgosi vijokliai, rožės, erškėčių dygliai, kam aš apie tai kalbu tarp plytgalių, aprūdijusios spygliuotos tvoros, sudėvėtų vaikų vežimėlių, nukleiptų batų, kalkių, kaulų, gelžgalių, užžėlusioje laukymėje. Čia, ant šitų akmeninių laiptų, kur Juzukas kitados plodavo uknolį ir kur dabar stovi pagyvenęs vyriškis, o aukštai dangumi girgsėdamos skrenda gervės?

Plentu lekia mašinos, bezdai, kopėčios, atremtos į stogą, akėčios, senoji obelis, ir vėl — tepaluoti drabužiai, antai molėti batai, kaliošai, lyg juose kokia purvo raistų dvasia gyventų, pasiruošusi iššokti iš tų kaliošų, batų, autų, iš viso to, kas sena, nudėvėta, sumesta prie obels...

Grįžti atgal, žvilgteli į pamotę. Žila, smulki, raukšlėtu veidu, gėlėta skarute, kažkokio klaiko kupinomis akimis. (Ar tai ši moteris tokią tau turėjo galią?..) Sėdi pridėjusi ranką prie skruosto, tarsi migdoma, linguojama negirdimo takto, akys merkiasi, užsitraukia vokų plėvelėmis, plėnimis, grimzta gilyn, brenda jaunystės laukais karštymety per deginančias usnis, kadagynais, su klykiančiu ryšuliu brenda į pamiškę, paraistėje, atsisėdus ant rąsto, maitina vaiką krūtimi. Ko neimi? Imki va, va — grūda spenelį į besiraukančią burnytę, pienas bėga čiurkšlėmis, krūtinė visa šlapia, o dieve, koks karštis, rugių baltumas, sėdi ant kelmo prie vandens, vaikas skeryčioja ant jos kelių, kažką gaudo rankelėm, krykštauja, žiūri į vandenį, dumblus, į žuveles, kurios žiopčioja iš gelmės, tarsi ką sakytų... ir pakelia jį virš vandens, vanduo toks mėlynas, ten gelmėj — purūs žolės patalai, tiesiog liula, čia siurbėlės, kriauklių geldelės, puvėsiai, ne čia... o gal ir man kartu? — gelmė užsivers, priglus aukštas spindulingas dangus, plazdės drugeliai, žolės plevens, siūbčios vėjas, miegosime, į valtį įlips žvejys, atsistums basa koja nuo kranto...

Rankos, rodos, tuoj prasiskirs, ir jis — klykaujantis, mosikuojantis džiugiomis rankelėmis, traukiantis savo pirštelius, džiūgaujantis — in... in... bedantė burnelė, in... aš tave myliu, bet koks siaubas šitą veidelį iškreips, iš ten, iš vandens, aišku, ją pamatys jo akys, visa supras, ne, vaikeli, neleisiu, pamiegosime čia prie akmens, o gal gerai — pūkštels į šitą skaidrumą, kvėptels vandens, ir minkštas žolių guolis jį praris, užklos. Pėdą smeigiu šakėm — savo širdies sunkumą, — keliu jį ant vežimo, paduodu į svetimą glėbį — gerklingos suprakaitavusių veidų burnos, muistos arklys, girgžda pakinktai — tprū, tas rugių šiugždėjimas karšty, usnys, vosilkos retuose rugiuose, molio kalvoj, ir staiga skausmas — nuo tų rugių šiugždėjimo ir baltumo, nuo molio keliuko, debesų, iš tos dienos ir darbų, amžinybės ir nekintamumo (“O kur tavo vaikas?”), skausmas kaip dūris tuo metu, kai akuotais aplipusiu veidu bernas, žiūrėdamas į mane, paima per liemenį pėdą, verčia ant vežimo, primina koja — atsirišo, prakeiktasis...

Ne, pasakė ji, atitraukdama kūdikį nuo vandens, tavo riksmas nenuaidės, neišsisklaidys miško gūdumose, nedings klampynuose, mes pareisim, mes išeisim iš Žarkaus namų, mes gyvensim ilgai ilgai, mes gyvensim kartu; ne, pasakė, ne, balta lelija, sausas ir karštas pamiškio aidas, ne, sušiugždėjo kalne rugiai, ne — varpas, nei jis, nei aš, abi mes — ir nubrido per gyvatynų raistus, per žoles, vis pasižiūrėdama į vaiką, pašnekindama, pamaitindama, kol pasiekė sesers namus, peržengė slenkstį, kol pajuto kojomis aslos vėsą; į ją pakėlė kaip avies vilna garbanotą galvą svainis. (“Bus piemenė... Po trejeto vasarų ganys ančiukus... Benkarčiukė, — pasakė, — bet gal ir už vyro išleisime”.)

Nedaug teprisimena... Kad... Ant stalo garavo ką tik iš krosnies ištraukti duonos kepalai, kad... šluostydamasi į prijuostę rankas įėjo sesuo. Kurgi ji?.. Ai, kokia... Duonos kepalai Žarkaus lentynose, sviesto kubilas, dešros, kumpiai, arklidės. Che... sugrįžai, che, kaip kalė, še, šakės — ir eik mėžti...

Argi reikėjo?.. Spardyti kibirus, daužyti kauptuku kiaulėms per galvą, daužyti lenciūgu karvės snukį, šaukti ant visų, lėkti, kniumbant, griūvant lėkti, išmetinėti — stuobrys... kiekgi čia gauna, kas gi bus... Žinoma, ten tai pinigas, važiuok į melioracijas, prie statybų važiuok, užsidirbsi, turėsi, važiuok!..

Argi reikėjo? Už jos nugaros skeryčiojosi luošas sūnus paralyžiuota ranka ir koja, luošys perkrypusia burna, svirduliuoja aukštoj žolėj; ne, nerūkau, sako jis, ne, nebegersiu, nė iš tolo, o kas padarė, degtinė visa padarė, sako, ir jo lūpų kampučiuose susidaro seilės. Prisitraukia prie ievos, svyrančios ant kiemo, žiūri į visus, šluostosi lūpas...

Viktorai!..

Paskui ima lankstyti šaltus, negyvus nukarusios rankos pirštus, pakelia ranką kita ir paleidžia — krinta kaip skuduras; visai nejaučiu jokio skausmo, nors adata badyk, ten mane gydė adatom, kaipgi jos vadinasi aka... pala, visai užmiršau, aknu, ne, ne akumuliatorius, kaipgi, gal tu, Juozai, žinai, pasakyk.

Viktorai, Viktorai!..

Aš irgi nebežinau... Bet man būtinai reikia prisiminti, mums abiem reikia būtinai prisiminti — tuo gydymo metodu tau grąžino kalbą, žodžius, ranką pradėjai judinti, bet ir aš užmiršau, na kaipgi — akum, akva?.. Sėskime prie serbentėlio, kartokime, prisiminsime: akva — vanduo, o gal visai ne akva, gal... gal čia dar turi būti garsas p, supranti p, kaip dūris į pūslę, pūlinį, sopulį...

... Tada tėvui buvo prasidėjusi rankos gangrena — pirštą surūdijusiu vinim persidūrė, kraujo užkrėtimas, dvi paras kliedėjo, laužiau aviečių stiebus.

To tikrojo žodžio mes abu kol kas nežinom, bet sužinosime... “Va pažiūrėk, — sako brolis, — dabar jau ranką atlenkiu, pažiūrėk, kokia šalta. — Sunku jam tarti žodžius, liežuvis negyvas, kaip iš gumos, vos apsiverčia (bet kodėl aš užmiršau tą žodį?), laižo nuo lūpų kraštelio seiles. — Utgi, kad eina, — rodo į purviną šlapiom apsmukusiom kelnėm savo vaiką. — A, gal ne mano šitas vaikas, ką aš žinau, kartais, rodos, kad ne mano, ji gi su visais duodavos. Ne, dar nieko nedirbu, negaliu. Algis tokį motoriuką buvo atvežęs, sako, taisyk, o kaip atsuktuvą paimsiu, šitaip? Ne, ne darbas. Ir vieliukių, kur tu atvežei, pala, kaipgi jos vadinas, vėl užmiršau, ir tų negaliu lankstyti... Ko gi tu ieškai, — šūkteli besisukaliojančiam aplink serbentėlį vaikui. O ką gi valgysim? — klausia motiną. Blynus? Ar su spirgais?”

...”Prie serbentėlio, prie aplipusio uogomis serbentėlio verkiau, žiūrėdama, kaip Kristupas kopia.kalnan... į karą išeina... kukavo šile gegutė, ji šaukė mane kaip seserį iš padūmavusių miškų, ir visa man plūdo į širdį, ir ėjo kareiviai... tuo vieškeliu iš mano jaunystės krašto — kokiam vargui aš tave auginau, vaikeli; jis sėdėjo ant kelių, tiesė į tas uogas rankas, o jos tokios raudonos, raudonos, net degina, bet ir jis staiga išgirdo kukū, — parodė į šilą”, — sakė kitados tetai Vizgirdienei Juozo motina.

Prie serbentėlio, seno, apdžiūvusio, išsikerojusio — gelažgaliai, mašinos žibintai, dinamos, karštam smėly kapstosi vištos, kut kuda, kva kva, — skelbia sekmadienio tuštumą, pelenų dieną — ilgą laukimo, meilės, vilties, ramią, tylią. Krosnis uždengta išsiuvinėta drobule; čia išsiuvinėjo motina, — sako sesuo. Valgyti nėra ko, sako ji, niekas neišvirė, nes nebeturime motinos, sako sesuo, ir tu pirmą kartą taip aštriai, taip skaudžiai pajunti, kad jos nebėr, niekada nebebus, krosnies priežda nušlavinėta, uždengta, ant drobelės išsiuvinėti kačiukai tiesia į puodą letenėles, laižosi, o krosnies niekas nepakūrė, krosnis tebėra, kaip ji paliko. Krosnies negalima kurti pelenų dieną, sako sesuo; gal dėl to ant miškų besileidžiančios sutemos tau peleninės, gal dėl to peleniniai rytai. Pelenų dienos kačiukai, murkiantys saulėkaitoj, sėlinantys prie varniukų ar žvirblių, išgąsdintų vištų kvaksėjimas, nyki, neapsakomai nyki to popiečio tuštuma...

Buvo šviesi peleninė naktis, prie obels žvangino grandinę širmas Konstanto arklys, pririštas iš vakaro, akėčių išpurenti žemės lopeliai, geras jaukus žemės šiltumas, tarsi drobės driekiasi takai, veda į tetos Vizgirdienės kiemelį. Šviečia prieblandoj, o ten taip liūdna, be galo skaudu nuo šito žinojimo — juk kada nors jie visi numirs — nuo šitos minties. Įsikniaubei į pagalvę, pravirkai, ir jie visi susispietė prie tavo lovelės, laikydami lempą. Paskui dar ilgai matei, kaip boluoja tarsi drobės takai, girdėjai, kaip žvangteli grandine arklys, jautei šiltą išpurentos žemės pilkumą, užlietą mėnesienos dulsva...

O dabar jie jau išeina, ir visa čia taip nerealu. Ta šviesa pro žemą langelį, tas slenkstis...

Sėdėjau savo įstaigėlėje, kur stropiai nuo ryto iki pavakarių atlikinėdavau visokias pareigas — kokias man pavesdavo, atlikinėdavau čia ir kurjerio užduotis, ir dar šį tą, visus stebindamas kantrybe, tylumu.

Jau penkiolika metų aš sėdžiu tarp šių aptriušusių sienų, tiesa, sienos kartkartėm paremontuojamos, užglaistomas ištrupėjęs tinkas, sulopomos pelių pragraužtos grindys, tačiau jos ir vėl pragraužia, štai ir dabar kampe prie kabyklos, kur kažkokie popierių ritiniai, gal žemėlapiai, gal kokie brėžiniai, kas čia juos ir atvežė, atnešė, nežinau — net apmaudas ima: verčia čia visokį šlamštą nė neatsiklausę, kas čia jiems, sandėlis? — taigi girdžiu, kaip kampe, retkarčiais nutildama ir pasiklausydama, graužia skylę pelė, kita skrebina kiauroje spintoje sukrautus popierius, senus blankus, mačiau, ji ten ir cukrų sugraužė, ir kavos puodukus išlaižo; taigi aš sėdėjau kontorėlėje už aptriušusio, šen ten cigaretėmis praskrudinto stalo, žinoma, man galėtų duoti naujus baldus, bet aš nesiteikiu prašyti, be to, pripratau, tokia aplinka bei apleistumas atitinka ir mano gyvenimą; kartais štai tokiomis darganotomis apniukusiomis dienomis atitrūkęs nuo darbo, atstūmęs šalin pajuodusius skaitytuvus ar popierius, žiūriu priešais save ar pro mažą dulkėtą langelį, iškirstą storoje sienoje, ar į kampą, ar į apšiurusią spintą, ar į kabantį kampe žemėlapį — kas jį čia pakabino ir kam jo čia reikia, ar į portretą — ir nuo to portreto dvelkia toks atskirtumas, apleistumas, vienatvė, kad net gelia širdį; pilkšva, bloga lemianti, ji slapstosi kertėse, krebžda aštriais pelių dantukais ir nagais nagučiais, pasistojusi, išsitempusi visu kūnu dairosi, uostinėja, dulka nuo palangės sniegu, krinta smulkučių lašelių dulksna nuo žvilgančio šaligatvio, kur teka šokčiojančiu nelygiu srautu rankinukai, portfeliai, skrybėlaitės — raudonos, žalios, šviesiai geltonos — iki pat restorano sienos, kur priversta taros dėžių.

Daug kas mane laiko sausu pedantu, menku, nereikšmingu žmogeliu, bet ką jie mato — mato mano apzulintą, kasdien vis tą patį švarkelį, gunktelėjusius liesus pečius, pablyškusį veidą, mato mano kiek apsiblaususias akis — aš sergu kepenimis, mane kartais kamuoja nemiga, rytais, ypač jeigu oras apniukęs, mano nuotaika būva gana prislėgta — šitai jie mato; mato, jog kartais man tiesiog sunku apversti liežuvį, tačiau nemato, kad ant mano stalo vazelė, apklijuota gražiausių pasaulio kurortų vaizdais — tamsiai mėlyna jūra, akmenys, erdvūs ir šviesūs pensionatai, o štai čia palmė, vėjas, atridenantis į krantą neaukštas bangas, čia štai saulėje besikaitinančios gražuolės, čia jos išsitiesusios ant uolos, aptakių kaip jų krūtys ir klubai akmenų, o čia štai ropliai, driežai, krokodilai, begemotai, drambliai, kupranugariai...

Taigi jie net nemato tų vazų, kuriose aš laikau pieštukus, juo labiau jie nemato, kaip plyksteliu, kokiu gaivumu nušvinta mano akys, kai, pamažu jas sukaliodamas tarp pirštų, apžiūrinėju tuos paveikslėlius, juo labiau jie nežino, kaip spindi mano veidas, kai aš rašau ar piešiu. Paklauskite, ką aš rašau? Vaizdelius, nerimuotus eilėraščius. Kartais tokia gaivi šviesa nutvieskia mano būtybės gelmes... rodos, trykšta gaivūs gyvastingi šaltiniai, veriasi tolimos saulėtos erdvės...

Kartais negirdimais žingsneliais ateina pas mane Serafima, sustoja šalia, ir aš apglėbiu ją per liemenį, rodau jai tuos vaizdus, o kartais ji rodo man, žiūrėdama švelniomis, kiek svajingomis akimis, klauso, ką aš pasakoju, ir linksi galva.

Čia nestigo jaukių dienų, tačiau buvo ir nykių minčių, turbūt jų buvo daugiau, ypač paryčiais, tačiau tą dieną jaučiaus ypač nykiai ir slogiai — ir kodėl, negaliu suprasti, juo labiau kad ir Serafima vėl ėmė lankytis dažnėliau — gal todėl, kad toks sunkus, toks apniukęs buvo oras. O dieve, suaimanavau, atblokšdamas pajuodusius skaitytuvus, atsilošiau į kėdės atkaltę, žvilgtelėjau į krosnį — anglių dar nebuvo atvežę — ir staiga išgirdau skubius ryžtingus žingsnius, tačiau kai dabar pagalvoju, mane apgavo klausa — skubūs ir ryžtingi jie negalėjo būti...

Reikia gal dar pridurti, kad tai buvo diena, kai man rodėsi, jog visi bendradarbiai, kurie gal dar turėjo šiokių tokių vilčių, galutinai nuo manęs nusigręžė, numojo ranka.

Aš buvau vienišas. Užtat kaip apsidžiaugiau, išgirdęs žingsnius, — iš lėto jie artėjo prie durų, jie buvo pavargę, tas žmogus vos bepavilko kojas.

Jis dėvėjo šviesiu apzulintu lietpalčiu, buvo užsivožęs skrybėlę, apsimovęs juodomis pirštinėmis. Papurtęs, vangus jis atsirėmė į sieną, žiūrėjo į mane kupinomis neišsakomo kartėlio akimis, ilgai taip žiūrėjo, karčiai šypsodamasis. Paskui lėtai, kiek demonstratyviai nusimovė pirštines, nusivožė skrybėlę.

— Nepažįsti? — pasakė. — Ir dabar nepažįsti? Aš nejaukiai papurčiau galvą.

— Nagi atidžiau pažiūrėk. O dabar, va — iš šito rando, — jis pakreipė, pasuko galvą į šoną ir parodė randą.

— Daukintis, — riktelėjau. — Juozapas. — Sėsk, sėsk. — Mes, tiksliau aš — puoliau jam į glėbį, pasibučiavome, jo veidas irgi kiek nušvito, — sėsk, sėsk, — nutempiau prie sofos, — nusirenk, — jo lietpaltis buvo šlapias, kiek sustiręs nuo šalčio, kvepėjo spalio vėju.

— Kas dabar čia per įstaiga? — dairėsi jis. — Ar butas, ar kambarys, nesuprantu.

— Ir tas, ir tas. Laikyk, kuo nori. Luktelk, tuoj bus jaukiau, užkursiu krosnį, išvirsiu arbatos, — sukausi po kambarį.

— Ką gi tu čia veiki? — paklausė jis.

— Rašau. Tokią istoriją rašau.

— Parodyk.

Jis vartaliojo lapus, skaitė, jo veidas darėsi vis labiau susitelkęs, šyptelėjo, papurtė galvą:

— Ne, tu neteisus, ne visai taip buvo.

Paskui skaitė toliau, skaitė, kai krosnyje jau traškeno ugnis, kai ant stalo garavo stiklinėse arbata, skaitė čia atidžiai, čia papurtydamas galvą:

— Per daug patetikos... Čia lyrika... tokios skystos lyrikos nepakenčiu... ne, — prašneko po pauzės, — čia reikia sukonkretinti, brol... O kam tu apie mane rašai? — staiga pagyvėjo ir pasislinko į mano pusę.

— Na, tu toks... — aš neapibrėžtai mostelėjau rankomis.

— Koks? Manai, nežinau? Ir dar tu rasai taip, tarsi mane būtų ištikę kas labai blogo, tarsi aš būčiau labai daug reiškęs, labai daug ką sugebėjęs.

— Bet argi... — nežinojau, ką sakyti.

— Na, gal šį tą sugebėjau, bet... — Staiga jo balsas pasikeitė, tapo niūrus: — Taip, man iš tikrųjų bloga. Aš pribaigtas, manęs nebėr, supranti, nebėr, tuščia vieta, ir čia nieko baisaus, supranti, milijonų milijonai tokių, dar geresnių ir gabesnių, nueina, dingsta, suluošinami dingsta be žinios, be pėdsako. Ir be to, mūsų laikais tragedijų nebėr, supranti, niekam nebeįdomu, ką žmogus reiškė, ką jis galėjo padaryti, nieko kilnaus ir didaus, jis, žinoma, nesiekė — nes argi yra kilnu, kas didu, — ar kas beišmano? Visiškai nesuprantu, kam tu rašai, kam graudini, spaudi ašaras? Štai vaikštau aš — gyvas lavonas, ir niekas neverkia, niekam tai nesvarbu, o tavo personažas bus jiems svarbu? Juokai! Nors gal, kas žino. Verkdami juk išeina iš indiškų filmų, o gyvo žūstančio, kenčiančio žmogaus nė nepastebi. Tačiau atsimink, tikra nelaimė niekad nebuvo graži, vienatvė irgi, ji surakina lūpas, ji neturi žodžių, vien todėl ji ir nelaimė, kad nuo jos visi, atsimink — visi — nusigręžia, vien todėl vienatvė, vien todėl pasmerkimas, kad pasmerkimas visiškas, juodas, beviltiškas. Štai kaip yra, — jis palenkė galvą ir uždėjo man ant kelio ranką; židinio atšvaitai šokinėjo jo veidu, nuo lietpalčio, drimbančio ligi žemės, skvernų lašėjo atitirpęs vanduo. Aš žiūrėjau į jį akis išpūtęs. Kaip man jo buvo gaila!.. Pagaliau ir pradėjau rašyti tą istoriją apie jį, ne vien apie jį, bet ir apie save, norėdamas jį padrąsinti, parodyti, kokią didelę reikšmę, prasmę turėjo jo gyvenimas, koks svarbus, gražus, didingas jis buvo, aš norėjau jį atgaivinti, prikelti gyvenimui, norėjau išsakyti susižavėjimą juo, o štai dabar ką aš iš jo girdžiu.

— Aš menkysta, — pasakė jis, visu svoriu atsiremdamas man į kelį. Veltui tu aukštini, dailini, rašyk taip, kaip yra, rašyk, ne, pala! — Jis pasiklausė, pasižiūrėjo į langą, už kurio sūkuriavo pirmosios snaigės. — Pala, jeigu nori, aš tau padėsiu, aš patikslinsiu kai kurias vietas, nes ta tragedija, kokią tu nori iš mano gyvenimo padaryti, niekas nepatikės, ji nesukrės, supranti, nepatikės, nes aš girdžiu desperatišką klyksmą: kaip galėjo toks žmogus žūti, nueiti šuniui ant uodegos, žmonės, žmonės, darykime ką nors, neleiskime tokiems žmonėms žūti.

Kas iš tokio tavo klyksmo? Daug žūsta. Be to, aš nežuvęs, aš gyvenu, arba tiek pat žuvęs, kiek ir tu, supranti? Va apie tai, kaip aš gyvenu, ir reikia rašyti.

Table of Contents

Anotacija

1 DALIS PRIEŠAUŠRIO VIEŠKELIAI

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

[7]

[8]

[9]

[10]

[11]

AIDAS

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

SPEIGO ŽVAIGŽDYNAI

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

[7]

[8]

[9]

DRAUGAI

[1]

[2]

[3]

[4]

PAKIRDĘ

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

GIRDŽIU TAVE, ĄŽUOLE

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

GĘSTANTYS ATŠVAITAI

[1]

[2]

[3]

[4]

VIKTORAS

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

[7]

[8]

[9]

STELA

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

[7]

[8]

[9]

[10]

[11]

[12]

[13]

SKAITYKLOJE

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

DISERTACIJA

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

SAPNAS

[1]

[2]

PRAREGĖJIMAS

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

[7]

ARTĖJIMAS

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

IŠEINANTYSIS

[1]

[2]

[3]

[4]